-Пол Еванс? -Вибачте.
Хай що продаєте, мені не треба.
-І не по кишені. -Ми купуємо, а не продаємо.
-Сем Гейґ. -А що з ним?
-Це ви його знайшли? -Так.
Він причетний до справи, яку ми розслідуємо.
Сем мертвий чотири роки.
Так, з 26 вересня.
Жінка на ім'я Меррітт Лінґард зникла 27-го.
-Гаразд. -У них були стосунки.
-Які стосунки? -Це ми й намагаємося з'ясувати.
Це через адреналін? Небезпека вабить?
Ні, не зовсім.
Тут потрібна увага, це радше медитація.
Поки тримаєшся кінчиками пальців?
Хто не спробував, той не зрозуміє.
-Тут є Гейґ? -Так.
-Хто з них? -Ось.
Веселий хлопець.
Злився, що я його сфотографував.
-Можна взяти? -Звісно.
Дякую. То як ви його знайшли?
Я прийшов рано, хотів зробити фото для сайту.
Помітив Семову машину на парковці.
Наскільки рано?
Ворота були ще зачинені.
У мене є свій ключ,
але це означало, що машина Сема простояла там усю ніч.
А як він упав? Крім того, що зірвався.
Важко сказати. Він порушив моє головне правило.
Ніколи не лізь сам.
-Чому він це зробив? -Не знаю.
Може, передивився відео Алекса Гоннольда
і вирішив піднятися сам без страховки.
Так, як останній ідіот. Пригощайтеся.
Дякую.
То він любив ризикувати?
Сем? Усе його життя — суцільний ризик.
Він волів називати це «пригодою».
Сем прийшов, бо хотів відволіктися.
Казав, що йому набридло розслідувати вбивства.
Можете уявити?
-Ви його недолюблювали? -Та ні.
Я була не в захваті від його дружби з Полом.
-Чому? -Бо він був психом.
-Хлоє, облиш. -Але це правда.
Я не здивувалася, що він упав.
Мені полегшало, що Пол був не з ним.
Він знав, що ти не любила, коли він приходив.
-Він постійно тут стирчав. -Йому було самотньо.
Що посієш, те пожнеш.
Тобто він сам винен, що загинув?
Тобто це було неминуче.
Слухайте, я не знаю, чи в Сема були стосунки із цією…
-Меррітт Лінґард. -Так, цією Меррітт.
Але якщо це особисте, він не розповідав.
А якщо професійне — тим паче.
Ми не знаємо, що це було.
Він про когось згадував? Може, друзів? Родину? Дівчину?
Він був самітником.
Коли не працював, то був тут або на скелі.
Так, із Полом.
Гаразд.
Гадаю, ми вже достатньо згаяли ваш час. Дякую.
Як часто Сем піднімався на скелю?
Раз на тиждень.
У конкретний день чи…
Ні, але пізніше, коли менше людей.
І скільки часу займає дістатися вершини?
Для Сема — 45 хвилин.
-Довше, якщо він ішов сам. -Чому довше?
Бо коли немає мотузки, ти обережніший.
-Дякую. -Прошу.
Він видерся аж туди без мотузки?
Це не зовсім убивство, а радше «якого фіга ти очікував?»
Тут є з десяток табличок із розкладом роботи парку
і надписами «якщо браму зачинять, машина не виїде».
Він їх проігнорував.
Сем Гейґ упав у неділю.
Його знайшли в понеділок,
коли Пол Еванс побачив його машину на парковці.
Сем підіймався раз на тиждень.
Підйом займає 45 хвилин або годину, якщо сам.
Я зрозумів.
Він знав, що не встигне. Він знав правила. Чому він поліз?
Він або божевільний, як казала та-як-її-там,
або його штовхнули.
Чому?
Не знаю, але гарантую, що відповідь у стосунках із Меррітт,
а не тут.
Ніде нема ключів від машини.
Машина замкнена, сумка зі спорядженням усередині,
але ключів не знайшли.
Ні в шафках у центрі скелелазіння,
ні в нього, ні там, де він упав.
Згоден. Усе неправильно.
Аж надто очевидно, як і з Меррітт.
Там, звідки я, якщо факти так явно ігнорують,
то не через необізнаність.
ВІДДІЛ НЕРОЗКРИТИХ СПРАВ
СЕМ ГЕЙҐ ВОРОГИ СЕМА ГЕЙҐА
-Сем Гейґ. Не думав, що ви прийдете. -Я не лишуся.
-Он як? -Досить турбувати мою помічницю.
-Сабрін сказала, що я її турбую. -Ні, я кажу.
Гаразд.
Я не хочу розмовляти з журналістом про роботу.
Зрозумів.
Що ж,
дякую, що знайшли час прийти і сказати мені особисто.
А я поїм.
Чув, цибулевий суп тут смачний.
-Ви ж не нариси пишете. -Уже ні.
-А про організовану злочинність. -Так.
-Чому хочете писати про мене? -Не хочу.
Як ви казали, це не моя тема. Ідея виникла на нараді.
Зрозуміло.
У мого редактора.
Почув, як ви говорили по ТБ,
що ніхто не уникне покарання,
і подумав, що до вас варто придивитися.
-Але не ви. -Я зробив своє.
-Знайшов дещо цікаве. -Але?
Але, можливо, те, чого я не зміг знайти, значно цікавіше.
-Наприклад? -Ваше минуле.
-Зокрема, Мор. -Чому Мор?
Ви про нього не згадуєте.
Говорите про універ, про роботу.
Але я не бачив, щоб ви говорили про себе.
Бо я найменш цікава частина мого життя.
Справді?
На відміну від більшості, я не виставляю особисте напоказ.
-На те воно й особисте. -Хочете залишатися таємницею.
Семе, дурня це все.
Припинімо ігри і перейдімо до суті.
Ви думаєте, що в моєму відділі є гниль.
Щось пов'язане, скажімо, не знаю, з організованою злочинністю?
Ось чому ви прийшли — побачити мене на власні очі.
Я б зробив так само.
То що?
«Підгнило Данське королівство»?
Гадки не маю,
але якщо ви питаєте, то вам щось відомо.
Ваш тато — рибалка?
Ви знаєте, що човен зі слабинкою в корпусі —
те саме, що човен із пробоїною.
І в цій дивовижній метафорі я слабинка чи пробоїна?
Може, ви на дірявому човні.
Ви загадка.
-Правда? -Радше привид.
Автор багатьох статей. Маєте нагороди.
Проте
ані біографії,
ані соцмереж, ані свіжих фотографій.
Камера мене повнить.
Зважаючи, про кого і про що ви пишете,
певна обережність необхідна.
Лише якщо я хочу жити.
Я не можу писати про себе.
І в цьому плані ми з вами в одному дірявому човні,
так би мовити.
Смачного, пане Гейґу.
Є хто?
-Добридень. -Вам допомогти?
Так, буду вдячна.
Просто…
-Куди це? -Он туди. Вибачте.
-Боже. -Він важчий, ніж здається.
Треба розвернути.
Гаразд. Я візьму тут.
-Ой. -Так.
-Тримаєте? -Так, тримаю.
Клас, дякую.
-Я шукаю… -Зачекайте.
Отак.
Я шукаю Карла.
Щодо…
У нас мала бути зустріч, яку він пропустив,
і я прийшла сказати, що думаю із цього приводу.
А ви хто?
Рейчел Ірвінґ, працюю з відділом кадрів.
-Ви замість д-рки Зонненберґ? -Вам би бути детективом.
Я чула, як Карл казав, що на вас приємно дивитися, тому…
Це пісуар?
А… Саллі повернеться?
Докторка Зонненберґ.
Навряд чи.
Ви ходили до неї?
Через ОКР?
Я більше до неї не ходжу. Ми бачилися лише раз чи двічі.
Може, трохи більше, але це було давно.
Вона приємна.
У мене був ПТСР.
І ОКР.
А ще РДУГ. РХП.
Нічого собі. На вас напав весь алфавіт.
І надавав по сраці.
М'ячики допомогли?
Не дуже, але вона наполягала, тому…
Тепер я міцно тисну руку.
-Як ви зараз почуваєтеся? -Краще.
Не зовсім краще. Є дивні спогади, але…
-Так. -Усе гаразд.
Ви не мусите відповідати.
Дякую.
-Схоже, важлива справа. -Так.
Я думала, він перебільшує.
Ні, Карл не бреше.
Не про щось серйозне. Лише про себе.
Людям це притаманно, правда? Захищати себе.
Гадаю, людям притаманні
нерішучість, розчарування і депресія.
Як вас звати?
Роуз.
Роуз, ми щойно познайомилися, тож можете не зважати,
але, гадаю, темний підвал — не найкраще місце для вас.
Здається, я раз бачилася з Меррітт Лінґард.
-На роботі? -Ні, на вечірці з колишнім.
Юристи. Вони всі знаються.
-Якою вона була? -Завжди насторожі.
Я вже піду. Як побачите Карла…
Я була пасажиркою в погоні, коли ми збили пішохода.
Феррі-роуд? Пенсіонер?
Мені шкода. Я пам'ятаю.
Я теж, у тому й проблема.
Що переказати Карлу?
Нічого. Навіщо? Він усе одно проігнорує.
Він відчуває провину.
За що?
За все.
Рада знайомству, Роуз.
Ого.
Ви не жартували про потиск.
ШОТЛАНДСЬКИЙ ТЕЛЕГРАФ
Це зовсім не дивно.
Сем Гейґ зустрічався з багатьма джерелами в готелях чи деінде.
А хтось із них зникав опісля чи, як у цьому разі, в день смерті Сема?
Хтозна.
Він працював над статтею із Меррітт?
Тому й вона була в небезпеці?
Якщо й так, я про це вперше чую.
Але це теж не дивно.
-Ви були його редактором. -Це не означає, що я знав, що він робив.
Сем працював потай, задля безпеки.
-Як це відбувалося? -Я говорив із ним, але рідко бачився.
Він жив віддалено, користувався одноразовим телефоном.
Хтозна, чи Сем Гейґ — його справжнє ім'я.
У нас були відносини на відстані, так би мовити.
Але ж ви мали знати, над чим він працював.
Ні, поки він не був готовий розповісти. До того часу він був сам по собі.
-Припускаю, він робив нотатки. -Аякже.
Але от де він їх тримав? Боюся, ця інформація померла разом з ним.
І, мабуть, це й на краще.
-Вам зовсім не було цікаво? -Дуже навіть цікаво.
І ми доклали величезних зусиль, щоб знайти хоч щось,
але все марно.
Це теж цікаво.
Знову ж таки, ні, якщо знати, з ким Сем проводив час.
Думаєте, хтось штовхнув його зі скелі?
Від мене це може прозвучати дивно,
але не всюди є змова.
Як любив казати Фрейд, іноді сигара — просто сигара.
А іноді великий, налитий кров'ю…
Дякую, що знайшли для нас час.
Дякую.
Вирішила подзвонити й показати наш новий дім.
Так. Ми в сраному підвалі.
Багато місця для зберігання.
Шоломи, не забуваймо про них.
Це стіл великого цабе, стіл Акрама і мій.
А тут у нас санвузол.
Симпатичні душові,
огидна раковина
і жахливі унітази, які навіть щури оминають.
Я не знала, що все це тут було.
Мабуть, ще до мене.
Можна мені серветку?
Пробач, що тоді розклеїлася.
-Дякую, що напоумив. -Це дошка позаду?
Так. Хочеш глянути?
Ні, помилуюся пісуарами. Звісно, хочу.
-Що за баклан? -Що?
Баклан, птах на кепці.
Ні, це бубрі.
Та яке. Це баклан. Справжній птах.
Це не міфічна істота, що живе в озері і їсть видр.
-Є птах, що їсть видр? -Не справжній. Він змінює форму.
Іноді це велика комаха, що смокче кров з коней.
-Справді? -Справді.
Але це не бубрі. Це баклан.
Звідки ти знаєш?
Бо я рибалка. Тобто був рибалкою.
Що він робить на дошці?
Хай що то за птах, гадаю, він з'їв Меррітт.
Що?
Вільям Лінґард двічі бачив когось у цій кепці.
-Раз на човні і раз удома. -Удома?
Хтось нібито вештався біля дому.
-Чому «нібито»? -Вільям не дуже говіркий.
Він намалював це після втечі з «Будинку Еґлі»,
а це — перед її зникненням.
Зроби мені послугу.
Відскануй обидва боки і надішли мені.
Гаразд.
Інспекторе. Денніс Пайпер. Я був на вашій пресконференції.
Пощастило.
-Ви чули новину? -Яку новину?
Про наречену Андерсона. Офіцера, якого вбили в Лейт-Парку.
Я знаю, хто це. Що з його нареченою?
У неї сьогодні народилася дитина. Дівчинка. Прокоментуєте?
Так. Відвали.
Нічого не хочете їй передати? Може, вибачення?
Вона звинувачує вас, Морку. Каже, що це ви мали померти.
Може, і мав.
Карле.
Карла тут немає.
Я знаю. У нього особисті справи.
Ну звісно. Введіть мене в курс.
Краще хай головний інспектор Морк…
Введіть мене в курс.
Добре.
Ми проаналізували її пересування за кілька тижнів до зникнення,
щоб зрозуміти, якою була Меррітт Лінґард.
І яка вона була?
Вона була… суперечлива.
Тобто у вас нічого немає.
Поки що небагато.
У будинку Лінґардів стався інцидент.
Інцидент?
Очевидно.
Юнак, який незаконно жив там з двома дівчатами,
потрапив до лікарні з розчавленою трахеєю.
-Звучить боляче. -Годі вам.
-Я не чавив йому трахею. -Я і не казала.
Я не чавив, а лише притиснув.
Можна було, звісно, розчавити,
але тоді він би нічого не сказав.
Де ви такого навчилися?
Я виріс у дуже неспокійній частині Сирії.
А там є спокійні частини?
Деякі місця дуже гарні.
Ви розумієте, що ви не в Сирії? І ви не поліціянт.
-Так, пані. -Ви тут, щоб допомагати Карлу.
І це справжнє задоволення.
Бо якщо щось станеться, поки ви граєтеся в поліціянта,
притискаючи, але не чавлячи шиї,
у нас усіх будуть серйозні проблеми.
Звісно, пані. Я розумію.
Добре. Тримайте мене в курсі.
ЦЕ МАВ БУТИ Я
От зараза.
Хто твій піарник? Хай поверне гроші.
Почалося.
Тут є хороші хірурги. Хтось може зашити тобі рота.
А може, скажеш: «Карле, ти клята легенда, дякую.
Дякую за мій новенький комп'ютер, чорти б тебе побрали».
«Для тебе, що завгодно, Гарді. Прошу».
І ти змусив Роуз його привезти.
Вона пригнічена, а ви двоє нерозлийвода.
Вона пригнічена, бо ти засранець.
Від цього є ліки. І я там, де треба.
-Вона хоче тебе вразити. -Не вийде.
-Міг би іноді підіграти. -Ти це краще вмів.
Я у всьому був кращий.
Так, по-перше…
це баклан.
Гаразд, повірю на слово.
-Що думаєш? -Припускаю, це логотип.
-Серйозно, Шерлоку. Чий? -Не знайшов.
Я теж.
Як приємно знати, що ти перевіряєш мою роботу.
Роблю її за тебе.
Я знайшов мотив, чому її викрали.
-Вони з Гейґом гралися з вогнем. -Інший мотив.
Кажи.
Це універсальний мотив для всіх злочинів в історії людства.
-Кохання? -Гроші.
Вертайся до своїх пташок, бо та сім'я грошей не мала.
Джеймі Лінґард не мав.
Лайла Лінґард, уроджена Лайла Ґрем, була багата. У її сім'ї були гроші.
Звідки?
Століття померлих родичів. Це ж Британія.
Тобто ти відстежив картку, якою вона заплатила за номер.
-Правильно мислиш. -І?
Вона прив'язана до трастового рахунку в банку Нормандських островів на Джерсі,
де, на жаль, слід,
як і гроші багатіїв, які там живуть, обривається.
І це твій мотив? Меррітт викрали,
щоб якось вкрасти її гроші?
Геніально, Ватсоне.
-Доброго ранку, Джеймсе. -Лікарко Лу, уже середа?
Ні, але останнє МРТ обнадійливе,
тому я додала сеанс.
-Чорт. -Подобається весь день валятися в ліжку?
Так, там усе найцікавіше.
А ви хто? І чому перериваєте мій сеанс?
Карл, колишній партнер.
-То ви гей? -Поліція.
То сказали б «напарник у поліції».
Зараз таке треба пояснювати.
Що за реабілітація?
Лікар сказав, що йому краще не буде.
А ви справжній промінчик надії.
Я теж лікарка, і я казала Джеймсу минулого місяця:
його інший лікар не знає його так добре, як я,
тому не знає, що він, можливо, зможе ходити.
-Можливо. -Залежить від вас, Джеймсе.
-Поки що надія є. -Поки що.
-Як довго це триває? -Недовго.
Почали за кілька днів після операції.
Днів? Ясно.
Якщо чекати надто довго, тіло забуває.
Чотири місяці реабілітації виявилися продуктивними.
Для лікарки Лу реабілітація —
це коли вона щодня дивиться, як я падаю, а я її кляну.
Я не сміюся, а ви не лаєтеся, інакше знаєте, що буде.
-Ви чого? -Прогрес.
Ти це відчуваєш?
Трішки.
Можете йти.
Так.
Цьом-цьом.
Вибийте з нього все гівно.
Карле, вас хоче бачити Мойра.
Угу.
-Ви мене чули? -Так, і вона мене бачила.
Тому дуже часто якась нудна, незначна деталь
і веде до розв'язки.
Буденність чи відхилення від буденності.
Чотири роки минуло, деталі її життя
буде важко відтворити,
тому зосередимося на подіях перед злочином.
Але в цьому випадку
треба повернутися назад…
-Дідько, Карле. -І поглянути на…
Досить лекцій із кримінології. Я зараз засну.
Ближче до суті. Гроші Меррітт.
Я ж наставник.
І тобі чудово вдається.
Гаразд.
Які ваші думки щодо теорії Гарді «у Меррітт були гроші»?
У неї був трастовий фонд.
Вона брала гроші з фонду, аж поки не зникла.
А що станеться, якщо Меррітт помре?
Можна припустити, що все отримає Вільям.
-Забагато припущень. -Ти не допомагаєш.
Можеш сісти нормально? У тебе наче голова відрубана.
Досі сердишся, що я не сказав про реабілітацію?
-Я не сердився. -Я думав, ти там заплачеш.
Пішов ти! Міг би щось сказати.
Мені робили клізму. Це теж казати?
Так, мене б це втішило. Троль думає, що ти зможеш ходити.
Вона думає, що я зможу рухатися. Є різниця.
Усе одно міг би сказати.
Якщо Вільям не зможе керувати трастом, тоді хто?
Його законний опікун.
Вона сказала, що вона законна опікунка.
-Авжеж. -Чекайте, хто «вона»?
-Так і сказала. -Так і сказала.
-Куди ми йдемо? Хто така «вона»? -Розкажу в машині.
Я виграв?
Ти там?
Еліс, заходьте.
Влаштовуйтеся. Я зараз підійду.
-У вас павутина. -Формально вона не моя.
Павук може впасти зі стелі на пацієнта.
Імовірно.
Я чула, якщо вони повзають у волоссі, це на щастя.
Я так не вважаю.
Гадаю, ви бачили газету.
-Я намагалася вас попередити. -А ви не маєте йому допомагати?
Щоб я допомогла, він має бути тут.
-Тобто? -Він учора не прийшов.
Господи, Карл.
Я б залюбки відправила його на всі чотири боки,
та якщо щось станеться, буду винна я, що дала йому волю.
-Він уже на волі. -А це ваш прокол.
Гарна ідея — замкнути його в підвалі.
Бо випускати на люди з усім цим гнівом…
Він уже напав на журналіста.
Лише штовхнув.
А якщо штовхне підозрюваного? Чи колегу?
Чи собі щось заподіє?
Карл неконтрольований, але на таке не здатен.
Упевнені?
Бо ви вхопилися за ту лазівку
з глухими справами замість активної служби,
і вам уже це боком вилізло.
Може, ви не зійшлися характерами.
-Тобто? -Тому він не приходить.
Зрештою, не завжди лікар і пацієнт можуть поладнати.
Це правда.
Може, Карлу краще підійде інший психотерапевт.
Можливо.
Раджу попитати. Підшукати йому когось, із ким буде контакт.
Я впевнена, Карл із задоволенням приєднається до пошуків.
Я намагаюся бути прагматичною.
Це не мій звіринець і не мій клопіт.
Перекажіть йому «бувасики-ковбасики».
-Інспектор Морк до докторки Воллес. -Я знаю, хто ви.
Чекайте. Туди не можна.
У них робота, не заважайте. Де докторка Воллес?
-Хіба ми домовлялися? -Не домовлялися.
Зачиніть двері, докторко.
Не скажете, з якого приводу вторгнення?
Прошу, сідайте.
Чому ви дозволяєте Вільяму Лінґарду жити тут безкоштовно?
Я йому нічого не дозволяю.
Це домовленість, за якою він отримує дім,
а я стежу за його станом у сприятливому середовищі.
-Сприятливе, тобто комфортне? -Звісно.
Ніхто не розкриється в хліві,
а такі більшість наших установ.
Вільяме?
Ви, мабуть, зібрали дуже багато даних
за чотири роки, що він тут.
Так, трохи.
І додам, що стан Вільяма значно покращився.
Ви ж говорили, що погіршився.
Ви мене не зрозуміли.
Сент-Моріц. Краса.
Вільяме.
Ви казали, що можете не пустити мене до Вільяма,
бо ви його законна опікунка.
Це правда.
А що це означає?
Що я приймаю рішення,
які впливають на його життя.
Наприклад, як краще розподілити фінанси?
Не впевнена, що розумію.
А я впевнений, що розумієте.
-Мені не подобаються ваші натяки. -І що це за натяки?
Що я краду гроші в одного з моїх пацієнтів. Це абсурд.
Дуже гарний витвір.
-Що тут таке? -Цьому чоловіку погано.
Ідіть звідси, негайно.
-Поліція. Ми прийшли до нього. -Байдуже. Вам сюди не можна.
-Що з ним таке? -Срака-мотика.
Як законна опікунка, навіть із довіреністю,
я контактую з розпорядником трасту.
Але в цьому немає потреби,
бо я забезпечую Вільяму повний догляд.
От тільки розпорядниця відсутня чотири роки.
Тому банк призначив адвоката розпорядником.
Так, банк на Джерсі.
Де б він не був, так.
-Роуз, допоможи. -Я не дозволю.
Я не питав у тебе дозволу.
Слухай, друже, краще відійди.
Дякую.
-Так. -Перевернімо його.
-Гаразд. -Обережно.
Скажімо, я обшукаю кабінет.
Яка імовірність,
що я знайду чекову книжку чи банківську картку на ім'я Вільяма Лінґарда?
Нульова.
Бо ви не будете обшукувати кабінет без ордера.
-Цікава відповідь. -Тобто?
Тобто ви могли просто сказати «нульова» і все.
Як людина з довіреністю, я маю право на ці документи.
Але ви сказали, що оплачуєте догляд за Вільямом
в обмін на величезні знання.
Я лише доводжу думку, що є правила.
Якби я знімала гроші з рахунку Вільяма,
я б звітувала про всі витрати.
Наприклад про щорічне обслуговування автомобіля «Мерседес СЛЦ 250Д» 2024 року.
Це призвело б до негайного аудиту.
Але прошу, розважайтеся.
Якщо немає родини, щоб скаржилася, мало шансів, що хтось помітить.
Є великі шанси, що банк помітить.
Системи сповіщають, якщо хтось перевищує ліміт.
Скільки ваших пацієнтів — єдині діти з багатих сімей?
Вам краще піти.
Це вже не нахабство. Це образа.
Як думаєте, що скаже прокурор,
коли почує, що після зникнення Меррітт Лінґард
з'явилися ви, забрали її брата і почали витрачати його гроші?
Геть звідси.
А коли дізнаються ваші колеги,
от же ж хрінь…
вам кінець.
-Мені кінець? -Угу.
Вам відомо, кого я знаю у вашому світі?
Ні, і мені начхати.
Тому прибережіть це праведне обурення
для суду, гаразд?
-Його чимось накачали. -Він у нормі.
-Йому дали заспокійливе. -Чому?
Іноді ми даємо йому невелику дозу хлорпромазину чи галоперидолу.
Іноді? Чи перед тим, як ми приходимо? Скільки ще пацієнтів у такому стані?
Тут усі такі.
Курва.
Де Вільям?
-Посадіть його в машину. -Ви не маєте права…
Ні.
Ні, у вас достатньо проблем.
Не думаю, що ви це планували.
Гадаю, все сталося випадково.
І щойно ви спробували,
щойно прийшли легкі гроші — ви вже не могли спинитися.
І як більшість розкрадачів,
ви спите як дитя, бо начебто це заслужили.
Мені потрібен адвокат.
Я дуже не хочу про це пошкодувати.
Речей я не брав, тож знадобиться зубна щітка і…
Джаспере!
Тут був Джаспер?
Був.
Сказав, що прийшов по речі, а сам узяв лише бонг.
Чому ти не попросив його зачекати?
Бо ти постійно кажеш не лізти не у свої справи.
Але не тоді, коли ти бачиш, що граната от-от бахне.
-Не бійся. Квартира не вибухнула. -Я про Джаспера.
Я зрозумів метафору.
Невдалий день?
Відвали.
Залипай далі у свої мультики.
Чекай. Я теж тут живу.
Мені не треба нагадувати.
-Я можу хвилюватися. -А я — плювати на це.
Опануй себе і розберись зі всім. Не відкладай.
Каже той, хто восьмий рік пише докторську про Вітґенштайна.
Про К'єркеґора, придурку. Ти колись слухаєш?
А варто було б, бо Серен розмірковує,
чому ми прокидаємося вранці.
Про особливу, лише нашу правду.
-Хочеш знати мою? -Аніскілечки.
Я люблю своє життя.
Навчання, роботу, друзів, хобі. А ти?
Якщо в тебе є друзі та хобі, якого дідька ти завжди тут?
І мені, дякую.
Гарно кидаєш, засранцю.
І до твого відома, я ходжу малювати з натури.
Зустрів там гарну жінку. Португалку чи бразилійку.
Ми фліртуємо. Тобто я фліртую. Вона погано знає англійську. Але…
Річ у тім, що тобі треба знайти власну правду, Карле.
Заради всіх, але передусім — заради себе.
Закінчив? Мені більше подобалося, коли ти цитував Йоко.
Пішов ти. Подумай про це.
Боже милий.
Не спи на дивані, бо ще більше депресуватимеш.
-Ти куди? -У хімчистку.
Хочу встигнути.
Чисть свої речі у вільний час, курва мама. У нас тут робота.
Це не мої речі, Карле. А Меррітт.
Я роблю те, що ти сказав. Дивлюся на нудне й буденне.
На що саме?
-Ти подумаєш, що це дурня. -Гарантую.
Але скажи, інакше вижену,
і корчитимеш із себе секретарку з тими сракомордими нагорі.
Господи, Карле. Не можна так казати.
Що, «корчити»?
Ні, «сракоморді».
Якщо кажеш у пабі — нехай, але на роботі не можна.
-Є правила. -Чосер так говорив.
Але це тобі не Стара Англія, і ти не Беовульф.
Беовульф? Чосер написав «Кентерберійські оповіді»…
Кажи, жінко з Бату.
Я ще раз переглянула квитанції Меррітт і виписки з кредитної картки.
Але цього разу за рік, і побачила закономірність. Щось типу того.
Вона ходила у крамниці біля прокуратури,
і це логічно, бо там, де вони жили, крамниць небагато.
Тому після роботи
вона купувала продукти і все таке, а потім ішла додому.
Але одне місце виділялося —
хімчистка біля Коуґейт, і це не зовсім біля прокуратури.
Спершу я подумала, що це не дивно.
Меррітт прискіпливо обирала, куди носити одяг,
бо він у неї гарний.
Знайшла надійне місце,
де знають, як дбати про гарні речі.
Але це не таке місце.
І вона ходила туди лише раз,
а решту разів — у дорогу хімчистку біля роботи.
Згідно з виписками, вона ходила туди роками.
Що вона робила в тій хімчистці?
І ще — це було за тиждень до її зникнення.
Візьми Акрама.
Добре.
Я констебль Діксон. Це констебль Салім. Ви власниця?
Так.
-Ви Ширлі Аткінс? -У чому річ?
У мене є квитанція чотирирічної давності.
Може, ви щось знаєте про цю клієнтку.
Подивлюся, але навряд чи допоможу.
Я не зберігаю записи так довго.
Що це?
-Вам відомо, що я її знаю. -Вибачте…
Думаєте, я допоможу вам шукати цю суку?
Після того, що вона зробила з моєю Кірсті?
-Ви знали Меррітт? -Краще б я її не знала.
-Вона була клієнткою? -Ні.
Вона прийшла вибачитися, але рознервувалася.
Того дня працював Денні, брат Кірсті.
Вона глянула на нього,
вдала, що принесла пальто в хімчистку,
і втекла.
Кажете, вона залишила вам пальто? Воно ще у вас?
Жартуєте? Я його спалила.
-За що вона вибачалася? -Спитайте мою доньку.
Ви сказали, її звати Кірсті. Де її знайти?
Пентлендс.
В'язниця?
Перевели, коли через Меррітт Лінґард її ледь не вбили в Соктоні.
Марк Ґілбі. Пам'ятаєш його?
-А мав би? -Мій перший напарник.
Пішов на виклик.
Сутичка біля пабу.
Нічого такого, поки не з'явився ніж.
Марк опинився на землі в калюжі крові.
Він вижив, але пішов з роботи.
Навряд чи можна було вчинити інакше,
але я почувалася винною.
І досі почуваюся.
Але я ніколи не хотіла, щоб це була я.
Я цього не казав. Не зовсім так.
Казав.
Ти в нормі, Карле?
Думки щодо цього різняться.
Сьогодні думок не бракує. Дехто хвилюється.
-Я в нормі. -Не через тебе.
А через свою репутацію.
Журналіст шукав матеріал для статті. Я погарячкував.
Тебе хочуть усунути.
-Я думав, це від тебе залежить. -Так.
І в разі подальших провалів я опинюся на лінії вогню.
Ти ж не даси їм тебе дістати?
Не зловживай, Карле.
Ми знайомі давно, але зараз варто
дослухатися до цих думок, а не ігнорувати їх.
Ти посадила мене в підвал не просто так.
Авжеж.
Щоб ти працював тихо і не заважав мені.
Очі не бачать — серце не болить,
поки я роблю чужу брудну роботу?
Що за брудна робота?
Чому ти доручила справу Меррітт Лінґард Ферґусу Данбару?
Гадаю, він був наступний у черзі.
-Чому питаєш? -Ти сама казала.
Справа резонансна, керівництво на нервах.
Її мали дати комусь досвідченому.
-Ферґус провів ґрунтовне розслідування. -Чому ти його відкликала?
Справа зайшла в глухий кут,
а він був потрібен деінде.
Деінде.
-Не тут? -Це був його вибір, а не мій.
Мені Ферґус подобався.
І ось так просто всі забули про Меррітт Лінґард.
-Не всі. -То що це було?
Дзвінок посеред ночі? Хтось сказав усе зам'яти?
Я перша жінка на цій посаді,
і це для мене важливо,
але важливо і для тих, хто прийде після мене.
І ти погодилася,
щоб не ризикувати важливою посадою?
Я не про це. Я не боягузка.
Я тисну, коли треба, і ти це знаєш.
-Нагадати тобі… -Ні, не треба.
Скільки разів я рятувала твою шию?
Тут, там.
Тоді ти зробила помилку. Невдалий, у сраку, вибір.
А мені розгрібати?
Розкрий справу
і не психуй, щоб тебе не вигнали.
-Це можливо? -Хтозна.
Ти мене підтримаєш?
Якщо питаєш, то ти не слухав.
І досить цієї плаксивої дурні:
«Це мав бути я».
Добридень, Кірсті. Сідайте.
Це якась підстава? Хочете завадити мені вийти?
-Ні. -Бо я виходжу за шість тижнів.
-Ви зразкова ув'язнена. -Так, бляха, і є.
-Повернетеся в хімчистку? -Досить з мене, дякую.
Хочу втекти якомога далі.
Почати спочатку?
Зникнути.
-Ви боїтеся. -Я ж не ідіотка.
Хто напав на вас у Соктоні?
Перший удар був в око, тому я не бачила.
Невдовзі після цього зникла Меррітт Лінґард.
Бо я наказала її вбити.
-За те, що вона ледь не вбила мене. -Справді?
Найняла вбивцю, він простежив за нею до порому
і штовхнув за борт.
Справу розкрито.
Не дякуйте.
Що?
Досвід каже, що іноді
людей залякують, щоб ті мовчали.
А іноді цю частину опускають
і змушують замовкнути.
Ясно.
Я дивлюся на вас і ваші рани —
вас не попередити хотіли.
Вас хотіли вбити.
Для вас це не новина. Ви маєте підстави боятися.
Ви щось знаєте.
Ви розповіли Меррітт з надією на дострокове звільнення,
але дещо сталося.
Так, дещо сталося.
Вона мене кинула.
Що за інформація?
Я не буду свідчити в суді.
Я не зізнаюся, що щось бачила. Знову я на таке нізащо не погоджусь.
Я вас не засуджую.
Чуєте?
Якийсь час я провела в жіночому притулку.
До арешту.
Познайомилася з жінкою.
Вона пробула там недовго, але ми потоваришували.
Вона сказала, що чоловік хотів її вбити.
Він сильно її побив.
Синці під очима і зламані ребра.
Він зламав їй вилицю.
Вона була переконана, що в притулку він її знайде, тому пішла,
і більше я її не бачила і не думала про неї…
Поки її обличчя не з'явилося в новинах.
Чому?
Справа Лінґард.
Чоловік, який убив дружину. Фінч.
Та жінка була його дружиною.
Андреа Фінч.
Угода була така: я дам свідчення про Андреа в притулку,
і мене достроково звільнять.
Але останньої миті ця сука передумала…
сказала, що я не можу свідчити в суді,
бо така, як я, не викликає довіри.
Але вже поповзли чутки, що я з нею говорила.
Тому я їй подзвонила…
сказала…
що я в небезпеці.
Мені погрожують.
Хто? Хто тобі погрожує?
Дві сучки. Обидві на довічному.
Зайшли, махали ножами, сказали, що я розізлила велику шишку.
-Хто заплатив? -Не знаю.
Їм дали 500 фунтів на рахунок й ім'я в пакеті з білизною.
Навіщо погрожувати через інформацію, про яку ніхто не знає?
Бо тут є люди, які знають Фінча.
І знають, що я говорила з тобою. Ти маєш мені допомогти.
Що зробила Меррітт?
Звідки ти телефонуєш?
З мобільного.
Контрабандного?
Яка різниця? Ти ж мене чула.
Я не можу допомогти.
Сука драна.
Ти під кайфом?
Я дуже боюся.
Ти під кайфом?
А що мені робити?
Боже…
Поклала слухавку.
КІРСТІ
ҐРЕМ ФІНЧ
КІРСТІ
А що було робити?
Ви не дозволили використати свідчення Кірсті.
Вона б не допомогла.
А лише б усе зіпсувала.
На Кірсті Аткінс напали.
СТІВЕН БЕРНС
О боже.
-Наскільки погано? -Не знаю.
Вона жива, але в комі.
Життя Кірсті — результат безлічі гівняних рішень,
і це не пов'язано з вами.
Скажіть це її родині. Їх це втішить.
Їй викололи око і пробили легеню,
ще один удар пройшов за кілька міліметрів від серця.
Лише три рани. Дві — точно в ціль, одна — майже.
Якби не тюрма, я б подумав, що це зробив експерт.
А де, по-вашому, всі експерти?
Сем Гейґ, слухаю.
-Кірсті! -Алло?
Гаразд.
-Меррітт? -Поговоримо.
Назви час і місце.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин