Všichni místní vědí o zdejších plantážích.
Ví se, že na nich straší a navštěvují je lidé, co tu dříve žili.
Ale já osobně na duchy nikdy nevěřila.
Přijeli jsme navštívit kamarádku a plánovali jsme zajít na večeři.
Po večeři chtěl manžel na prohlídku.
Vešli jsme do téhle místnosti a já fotila.
Bez blesku. Nečekala jsem, že něco uvidím.
Postavila jsem se sem a začala fotit.
Samozřejmě jsem musela obejít postel.
Fotila jsem cestou ke dveřím. Byla jsem v místnosti poslední.
Jednou takhle přes týden, po práci, po večeři,
sedím na gauči a vzpomněla jsem si, že jsme byli v Myrtles.
Listovala jsem fotkami a všechny byly hrozné.
Byly hnědé, rozmazané a rozostřené.
Ale pak jsem došla k jedné, která mě šokovala.
Takže tohle je fotka...
S tímhle zrcadlem.
Obraz je mnohem menší, než kdyby člověk stál přímo u něj.
Takže to rozměrově nedává smysl.
SPISY VYVOLÁVAJÍCÍ VÍC OTÁZEK NEŽ ODPOVĚDÍ
NEVYSVĚTLENÉ JEVY
Myrtles Plantation je místo s temnou a komplikovanou minulostí.
Už přes 40 let sem proudí návštěvníci,
kteří chtějí zažít
zdejší údajné paranormální jevy.
MOŽNÉ SCÉNÁŘE
KDO STRAŠÍ V MYRTLES PLANTATION?
Vítejte v Myrtles.
Jmenuju se Hester Eby a provedu vás tady.
Jsme v jedné z mých oblíbených místností, hlavní jídelně.
Když se řekne Myrtles Plantation, představíte si strašidelný dům.
Ale je to mnohem složitější. To jsem se za ty roky tady naučila.
Myrtles byl vždy považován za jeden z nejstrašidelnějších domů v Americe.
PLANTÁŽ SKRÝVÁ HRŮZY
NEJSTRAŠIDELNĚJŠÍ DŮM?
Baterka se sama rozsvítila.
Zatímco spíme, podivné zvuky se zesilují.
PÍSKÁNÍ!
Vážně jsem cítil, jak mi někdo šeptá do ucha.
Myrtles se nachází v St. Francisville v Louisianě
asi 40 kilometrů severně od Baton Rouge.
Je to malý, malebný rekreační areál.
Je to kouzelné místo, která nemá nouzi o atmosféru.
Tohle je Francouzská ložnice.
Veškeré vybavení je původní.
Panenky jsme přidali jen jako dekoraci,
ale plno lidí k nim má příběhy.
Hlavně k těm, které najdete v pokoji Fanny Williamsové.
Spousta lidí je trochu parano... Tvrdí, že se otáčí.
Říkali věci jako: „Někdo tam je.“
Možná je nevidíte, ale jsou tam.“
A já jim věřím.
Jiní se zase při odchodu ptají:
„Vy tomu věříte?“ Načež odpovídám, že ano.
Do Myrtles jsem přišla, když jsem před lety hledala práci.
Procházela jsem Zlaté stránky a upustila je.
Otevřely se na straně „M. Myrtles Plantation Home.“
Dům byl postaven v roce 1796.
Postavil ho generál David Bradford.
Vedl whiskovou rebelii v Pensylvánii.
Do Louisiany přijel, aby si zachránil život.
Tady se můžete podívat, jak generál vypadal.
Stejně jako jiní otcové, i on vybíral své dceři ženicha.
A usoudil, že vhodným nápadníkem bude jistý soudce Clark Woodruff.
Oženil se s generálovou dcerou Sarah a převzal to tady.
Změnil název z Laurel Hill na Myrtles,
protože oba měli rádi krepové myrty.
Stal jsem se majitelem Myrtles Plantation,
protože jsem tu vyrostl. Mám to místo v krvi.
Moje rodina ten dům koupila v roce 1992, když mi bylo osm měsíců.
Učarovala jim možnost přestěhovat se sem
a usadit se tady.
Těšili se, jak bude krásné vychovávat dítě
v ospalém penzionu na venkově. To ještě nic netušili.
Naši tenkrát věděli, že je Myrtles známé
jako jeden z nejstrašidelnějších domů v Americe.
Jen nevím, jestli tomu věřili.
Pár neobvyklých jevů jsem zažil.
Většinou jsem něco zahlédl koutkem oka.
Viděl jsem to ale zcela jasně a zřetelně,
aby mi bylo jasné, o co se jedná.
A pak to zmizelo.
Někteří lidé cítí věci.
Nemusí je nutně vidět, protože je cítí.
A někdy mám pocit, že když se rychle otočím,
jako by někdo stál u mě, jen nejsem dost rychlá, abych ho zahlédla.
Nebo ho zahlédnu jen koutkem oka.
Někdy cítím vůni.
Někdy je to jen pocit. Nebo vidím, jak se zhouplo křeslo.
„Vidělas to?“
„Jo, viděla. Ale nedokážu to vysvětlit.“
Tuhle fotku pořídila máma koncem roku 1992.
Fotila dům kvůli pojišťovně.
Přeceňovali pojistku na další rok.
Nechtěla mít na fotce lidi,
tak to nechala na den, kdy tam byla sama.
Když pak ty fotky poslala pojišťovně,
volali jí, že je na nich nějaký člověk.
Naši byli k těm paranormálním jevům od začátku skeptičtí.
Ale po tomhle změnili názor.
Jsem vyšetřovatel paranormálních jevů.
Mám skupinu, se kterou prověřujeme domy,
kde mají majitelé problémy s duchy.
Rozhodli jsme se s ženou,
že tu strávíme noc na naše desetileté výročí.
A zničehonic začala okna před námi
silně vibrovat.
Okolo nebyl žádný přístroj, který by to způsobil.
Šel jsem se okna dotknout, ale než jsem to stihl, přestalo to.
Pak jsem si šel okno zvenku vyfotit.
Tehdy jsem to neviděl, ale když jsem film později vyvolal,
zdálo se, že z okna vylézá dívka.
Jsou jí vidět vlasy a nabírané rukávy.
Většinou se tady dějí nenápadné věci. I když jsou slyšet.
Položíte sklenici na stůl,
pro něco se otočíte a najdete ji o 15 centimetrů dál.
Nebo si sundáte náušnice,
někam je položíte a najednou jedna chybí.
Jeden z duchů je prý obsedantně-kompulzivní.
Když s něčím pohnete, vrátí to zpět.
Moje žena je skeptik, ale tady tomu věří.
U všech dalších případů říká,
že se to rozhodně stát nemohlo.
Vždycky mě upozorní na věci, které by mi v zápalu nedošly.
„Co když to je tohle? Nemohlo by to být...?“
Ale v tomhle domě na duchy rozhodně věří.
Tady totiž není o čem pochybovat,
když jde o Myrtles.
Oba jsme to tu zažili.
Jednou jsme čekali na skupinku hostů.
Byla to holčička s matkou.
Pozdravila jsem ji.
Zeptala se mě: „Proč jste špinavá?“
Zkontrolovala jsem si oblečení.
Vypadala jsem normálně.
Zeptala se: „Nemáte hlad?“
Tvářila se velmi vážně.
Když měly jít do domu, vedla jsem je ke dveřím.
Ona se otočila a dívala se na místo,
kde jsme si předtím povídaly.
Mně i její matce došlo, že nemluvila na mě.
Mluvila na někoho jiného.
Dívala se skrz mě na někoho jiného.
A ten člověk musel být nejspíš trochu špinavý
a možná vypadal, že má hlad.
Děti vnímají věci jinak než dospělí.
Učíme se všechno zpochybňovat, což děti nedělají.
Nevím, koho tehdy viděla.
Nevím, jestli to byla Chloe. Ani jestli to byl jiný sluha z domu.
Ale vím, že nemluvila na mě.
Holčička z prohlídky ale nebyla sama.
I ostatní hosté zahlédli něco,
co je podle nich duch jménem Chloe.
V domě prý na začátku 19. století
bydlela mladá otrokyně.
Jmenovala se Chloe.
Říká se, že si soudce Woodruff pořídil služku.
Od krku nahoru je to černoška.
Nemá levé ucho.
Nosila zelený turban, aby to zakryla.
Údajně mu nestačilo, že je otrokyně.
Prý ji taky zneužíval.
Věděla, že to musí snášet.
Kdyby ne, skončila by na poli.
Práce na plantážích byla nejhorší a nejtvrdší.
Přistihli ji, jak poslouchá za dveřmi, když řešili rodinné záležitosti.
Potrestali ji prý tím, že jí uřízli ucho.
A pak se povídá,
že se většinu času snažila vymyslet,
jak si znovu vysloužit přízeň rodiny.
Rozhodla se, že upeče narozeninový dort pro soudcovu nejstarší dceru.
Dala do něj šťávu z oblíbeného, ale jedovatého oleandru.
Podle některých jen chtěla, aby jim bylo zle
a ona se o ně mohla starat a dokázat jim, že ji potřebují.
Jiní věří, že se chtěla pomstít.
Že do dortu dala jed, aby rodinu zabila.
Sarah v té době údajně čekala třetí dítě.
Děti a Sarah ten dort snědly.
Z jedu jim ale nebylo zle. Rovnou je zabil.
Když se Chloe přiznala, pověsili ji.
Věřili, že když její tělo hodí se závažím do řeky,
nebude se moct její duch vrátit a škodit.
Ale něco se muselo pokazit.
Její duch je tady.
Spousta hostů tu prožije poklidnou noc.
Ale ne všichni. Někteří tvrdí, že ji viděli.
Vyprávění o Chloe je jedním z nejslavnějších příběhů Myrtles.
Ale zaznamenaná historie místa zanechává jisté otázky nezodpovězené.
VÁŽNĚ CHLOE EXISTOVALA?
Když jsem psala knihu o slavných místech ve Spojených státech,
kde údajně straší,
nemohla jsem Myrtles Plantation vynechat.
Považuju se za skeptika, ale nejsem cynik.
Snažím se nemít předsudky.
Když jsem tu byla poprvé, šla jsem během dne na prohlídku domu.
A pak jsem absolvovala i jednu noční.
Přijde mi, že na každé prohlídce přibudou další duchové.
Neustále vyprávění doplňují a mění ho.
Neslavnější příběh o duchách v Myrtles
se bohužel na pravdě moc nezakládá.
A tím je příběh Chloe.
Několikrát tu viděli
ženu v zelené látce nebo turbanu na hlavě.
V 50. letech, kdy plantáž převzala Marjorie Munson
a lidé jí začali vyprávět příběhy,
si vyslechla člověka, který v domě potkal ženu
v zeleném turbanu na hlavě.
A díky tomu se ujala historka o duchovi, který v domě straší.
Podle všeho tu přebýval duch ženy v zeleném turbanu.
Když si pak vycucali z prstu příběh Chloe,
použili k tomu historku o duchovi v zeleném turbanu,
i když tomu popis té ženy neodpovídal.
Přece si ale nenecháme kazit dobrý příběh fakty.
Aspoň tak to bylo.
Zpočátku to byla postarší francouzská dáma
v zelených šatech.
A časem se z ní stala
mladá francouzsko-kanadská chůva
v zeleném čepci.
Občas se říká, že to byla běloška, ale jindy zas, že byla černá.
Někdo tvrdí, že byla mladá a krásná.
Jiní zas říkají, že byla korpulentní a stará.
S tím příběhem se pojí spousta nesrovnalostí.
Především neexistuje žádný záznam,
že by Woodruffovi měli otrokyni jménem Chloe.
O jiných otrocích ale záznamy máme.
Jejich jména v záznamech jsou, ale Chloe žádná.
Podle mě těch verzí existuje tolik,
protože Chloe musí zapadnout do naší doby.
V minulosti zase
existovala větší spojitost s francouzsko-kanadskou historií.
Proto se ve 20. a 40. letech mluvilo o duchovi úplně jinak.
Co ale vnímá dnešní společnost jako nejhorší?
Rasismus a otroctví.
Proto je podle mě tenhle duch vždycky jen výplodem naší fantazie
napojený na naši dobu.
Když jsem tu byl poprvé, nedalo mi to vůbec spát.
Zjišťoval jsem, jak to bylo.
A došlo mi, že místní vyprávění historických událostí
neodpovídá skutečnosti. Nemohlo to tak být.
Příběhy o dění v Myrtles
jsou podle mě součástí folklóru předávaného z generace na generaci.
Poslouchám je od malička.
Jisté části těch příběhů jsou historicky velmi nepřesné,
ale jsou součástí místního folklóru,
takže je vyprávíme dál.
A to hlavně z důvodu,
že dnešním účelem Myrtles je bavit lidi.
Je tu prostor pro různé názory.
Vážně to bylo takhle? Nebo jinak?
Nemusíme nikomu nic dokazovat.
Baví mě ty příběhy vyprávět.
Jako průvodci rádi vyprávíme příběhy. Nic víc za tím není.
Rádi hosty bavíme.
Na vyprávění příběhů není nic špatného.
Myslím, že to k tomu domu patří.
Jsou s domem spojené a jsou jeho součástí
už víc jak sto let.
Proto nesmíme podceňovat, co tu lidé zažili a co o tom vypráví.
Můžeme se zaměřit na příběh Chloe a říct: „Podívej, jaká to je hrůza.“
Někdo by mohl říct, že je to příběh o inkluzi.
„Hlavní hrdinkou příběhu je Afroameričanka.“
Přitom ona je ta špatná,
i když neexistovala a neudělala nic zlého.
Chloe je jedna z těch, o které se povídá, že tu zemřeli.
Ať už existovala nebo ne,
došlo tu k dalším vraždám, úmrtím a rodinným tragédiím.
I když nejsou folklórní příběhy a duchařské historky z Myrtles
zcela založené na pravdě, jedno je jisté.
Spousta návštěvníků tvrdí, že zde zažili něco, co se nedá vysvětlit.
POKUD CHLOE NEEXISTOVALA, KDO STRAŠÍ V MYRTLES PLANTATION?
Myrtles rozhodně splňuje všechny požadavky na místa, kde straší duchové.
Dům má bohatou historii.
Tak jsem se ponořil do záznamů, abych odhalil pravdu.
Když sem v 18. století přišel David Bradford,
přivedl rodinu a založil plantáž.
Živil se jako právník
a rozhodl se tu založit místo pro lidi, kteří chtěli studovat práva.
Jedním z jeho studentů byl Clark Woodruff, který se tu učil na právníka.
A navíc se zamiloval
do dcery soudce Bradforda Sarah Matildy.
Nakonec se vzali a měli tři děti.
Když Bradford zemřel, přešel dům na ně.
V roce 1823 Sarah zemřela.
Ale neotrávila se dortem.
Ze záznamů jsem zjistil, že Sarah zemřela na žlutou zimnici.
Byla to tragédie,
ale on žil v domě dál i se svými dětmi.
Následujícího léta zemřely jeho dvě děti,
také na žlutou zimnici.
Nikdo se žádným dortem neotrávil.
Sarah měla údajně čekat třetí dítě,
takže by Octavia neexistovala,
ale ze záznamů víme, že žila.
Nejstarší dceru poslal na internátní školu
a o pár let později prodal dům rodině Stirlingových.
A i je stihly v domě jisté tragické události.
Z devíti dětí se dospělosti dožily jen čtyři.
Ostatní zemřeli přirozenou smrtí tady v domě, na pozemku.
Poté dům několikrát změnil majitele.
A docházelo k dalším tragédiím.
Skutečná historie Myrtles je protkaná tragédiemi
a traumaty.
V domě došlo k několika úmrtím.
OHAVNÉ VRAŽDY
ZAVRAŽDĚN PŘI HAZARDU VRAH NEZNÁMÝ
Zavraždili tu zetě Stirlingových.
Policie to nikdy neobjasnila.
Někdo se utopil při zachraňování zběhlého dobytka.
Podobných tragédií je nespočet.
Pokud věříme, že tu duchové zůstávají
kvůli nedořešeným záležitostem, tohle místo jich musí být plné.
Tenhle dům...
Nevím, čím to je, ale je plný úzkosti,
zlosti, smutku a podobně...
Existuje teorie, že se to do domu otisklo.
Na základě toho, že se ti lidé neznali,
nemají nic společného,
a přesto se jejich zážitky shodují.
Popisují podobné dění v domě, což znamená, že by tam mohlo strašit.
Tohle je zadní veranda.
Měli jsme tu hosty, co odpočívali na verandě
a říkali nám, jak je pěkné,
že naše obsluha nosí kostýmy.
Ale nikdo tu kostýmy nenosí.
Nevíme, koho tu viděli se pohybovat.
Tihle místní duchové k vám možná mají nějaký vztah.
Jeden duch holčičky má rád děti.
Můj syn si to nepamatuje,
ale když byl malý, vzali jsme ho sem. Ptal jsem se ho, kde byl.
„Hrál jsem si s tou blonďatou holčičkou.“
Ale tehdy tu žádné děti nebyly.
Za ta léta žilo v domě spoustu dětí.
Stirlingovi přišli o několik dětí v mladém věku.
Je možné, že tu po nich zůstali duchové.
Lidé vypráví, že viděli dítě v zrcadle.
Nebo ještě častěji je slyší, jak se smějí a hrají si.
Někdo viděl děti na verandě v dobovém oblečení.
Tohle si musí každý zažít sám. A občas...
Občas to není nic příjemného.
Netuším, co to vyvolává,
ale obvykle se ukazují, když jsme tu my.
Po odhlášení na recepci
jsme se šli do pokoje přesvědčit, jestli jsme tam nic nenechali.
Uprostřed pokoje ležela velká skleněnka.
Už jsme ji tam viděli v noci. Byla krásná.
Zvednul jsem ji a zeptal se: „Kde se tu vzala?“
A zpod prádelníku se přikutálela další.
Obvykle u sebe mívám rekordér.
Zrovna jsme si se ženou balili věci.
Najednou jsem vedle sebe uslyšel ženský hlas.
„Nenávidím tě.“
Když jsem si to pak přehrával,
říkal jsem si, že jsem asi někoho naštval.
Nenávidím tě.
Klademe jim otázky.
„Jste tady?“ A tak podobně.
Když máme štěstí, dostane se nám inteligentní odpovědi.
Pláčeš za mnou?
Slyšelas to?
Jak vidíte, nahoře jsou čtyři pokoje.
Všechny jsou pojmenované po lidech spjatých s tímto domem.
Tady v pokoji Johna Leakea jsem ležel v posteli a noha mi trčela ven.
Někdo mě chytil za kotník a začal si hrát s mými prsty.
POKOJ JOHNA W. LEAKEA
Jednou jsme seděli dole, asi hodinu po půlnoci.
A zničehonic se začal lustr houpat ze strany na stranu.
Až jsem se bál, že spadne na zem.
A pak se mladá dáma,
kterou jsem ten večer potkal poprvé, zeptala: „Viděl jste ji?“
„Koho?“ „Vždyť stojí před vámi.“ Vlasy mi stály hrůzou, byla mi zima.
Řekla: „Je na vás hrozně naštvaná.
Máchá vám před obličejem prstem a křičí na vás.“
Byl jsem v šoku.
Já viděl jen to, jak se houpe lustr.
Pak se začal uklidňovat, tak jsem se zeptal, jestli tam je pořád.
„Ne, prošla kolem mě.
Šla do dětské jídelny,
kde máte foťák.“
Tak jsem tam šel a začal fotit na oba foťáky.
Pak jsem ten film odnesl do firmy,
kde umí vyvolat snímky velmi rychle.
Zeptali se mě: „Přijel jste z letiště?“
„Ne, proč?“ „Celý ten film je spálený.“
Proč se sem pořád vracíte?
Dobrá otázka. Ptalo se mě na to hodně lidí.
Je to jako jízda na ruském kole nebo horské dráze.
Když vás vyváží na vrchol horské dráhy, nemůžete se strachy pohnout,
ale jakmile jste dole, hned si to chcete zopakovat.
Ale jsem prostě jen nadšenec do paranormálních jevů,
co má rád Myrtles Plantation.
Paranormální aktivity v Myrtles
se projevují jako pouhá zjevení, ale dochází tu i k fyzickým projevům.
Ale co nám tím chtějí říct?
ŽÁDAJÍ NÁS DUCHOVÉ, ABYCHOM PŘIZNALI,
JAKÁ JE SKUTEČNÁ HISTORIE MYRTLES PLANTATION?
Kdybyste chtěli dnešní Myrtles zařadit na časovou osu,
zjistíte, že je součástí 200letého příběhu,
kdy se snažili na plantáži co nejvíc vydělat.
Před emancipací to znamenalo nutit zotročené lidi pěstovat bavlnu.
Když se bavlnářský průmysl na začátku 20. století zhroutil,
začali majitelé vydělávat na rasovém turismu.
Naplňovali fantazii bílých Američanů o moci a nadřazenosti.
A tohle přesvědčení přetrvává dodnes.
Ale v 21. století
je čím dál víc Američanů, kterým to vadí
nebo v tom vidí problémy.
Provozujeme plantáž v moderní době a modernizujeme ji tak,
aby tu byla pro lidi ze všech společenských vrstev.
Dobře si uvědomuju, že to někoho uráží.
A proto se o to zajímám,
abychom věděli, jak se v tomhle ohledu zlepšit.
Majitelé plantáží po sobě zanechali velmi podrobné záznamy.
Tak se můžeme podívat,
jak tu probíhal každodenní provoz.
Bennet H. Barrow,
plantážník, který žil necelý kilometr od Myrtles,
si vedl deník.
A v tom deníku si zaznamenával, jak osobně mučil
zhruba stovku lidí, které považoval za svůj majetek.
Bičoval je, nořil jim hlavu do vody...
Byla to barbarská a děsivá kombinace tělesného utrpení a veřejného ponížení.
Měli bychom se naučit to místo vnímat jinak.
Vyprávějte lidem o Chloe. Ale řekněte, že se to nestalo.
Myrtles nejsou jediným objektem, který se místo historického přístupu
zaměřil spíše na turisty.
Mnoho dalších plantáží udělalo totéž.
A jak je vidět na sociálních sítích, mnohým se tento přístup nelíbí.
Z téhle plantáže je penzion.
Je to místo, kde moje předky zabíjeli, bili, znásilňovali...
Taky vám přijde divný, že má někdo svatbu na plantáži?
Bůh ví, kolik otroků tam lynčovali, mučili nebo pohřbili.
A vy tam pak máte svatbu, což je jeden z nejšťastnějších dní života.
Naše země neustále popírá historii otroctví.
A teď se jí navíc vysmívá tím, že si z ní udělali luxusní hotel.
POŘÁD VYDĚLÁVAJÍ NA OTROCTVÍ. A TO I V ROCE 2022! DĚS!
NE. JE HROZNÝ, CO S TÍM UDĚLALI. PROČ?
MĚLI BY JE DAROVAT MUZEU ČERNÉ HISTORIE
A UDĚLAT Z NICH MINIMUZEA
Rád bych se teď věnoval odhalování příběhů
a zážitků zotročených lidí.
Tito lidé se snažili přežít a vytrvat
přes extrémní strasti a útlak.
Snažili se budovat rodiny, komunity a dál šířit svou kulturu.
Tyhle příběhy jsou mnohem silnější,
smysluplnější a zajímavější
než vyprávění oslavující ženy v krinolínách,
co pojídají okurkové sendviče na verandě.
Většina příběhů o zotročených lidech v Myrtles
už byla bohužel zapomenuta.
Protože tehdy
si nikdo nevedl podrobné záznamy o jejich životě.
Je toho tolik, co se dá zjistit.
A velmi nám na tom záleží. I mimo práci.
Proto to chceme pojmout tak, jak je třeba.
I když je to náročné a nepříjemné.
Přestože je historie Myrtles
a pojetí současného využití objektu komplikované,
jedno je jasné.
Přebývá tu spousta různých duchů.
Když někdo na plantáži zemřel,
zakryli všechna zrcadla černou látkou.
Když soudce Woodruff přišel o část rodiny,
prý tu byl takový zmatek,
že tohle zrcadlo viselo v hlavní jídelně,
aniž by bylo zakryté.
Na téhle straně to vypadá, jako by na něm byly otisky dlaní nebo tlapek.
Lidé věří, že uvnitř zrcadla žijí duše těchto lidí.
Tohle zrcadlo si fotí spousta lidí.
V téhle části zrcadla se na snímku objeví obličeje dvou dětí.
Vidíte, jak to reaguje na zrcadlo? Přímo u té skvrny.
Tomu se zrcadlem nevěřím. Je staré 200 let.
Není původní.
Když se podíváte na ten údajný obličej a otisky dlaní a tlapek,
dojde vám, že je to spíš poškozené sklo.
Možná tam ty otisky jsou.
Ale mohou to být otisky člověka, co to zrcadlo vyrobil.
V tom zrcadle jsem něco viděl.
Byla jedna nebo dvě hodiny ráno, se švagrem jsme byli vzhůru.
Díval jsem se na něj. Najednou jsem uviděl světlo.
Myslel jsem, že je to odraz auta.
Šli jsme se na to podívat. Uvnitř zrcadla byly tři světelné koule.
Odrážely se tam jako v pinballu.
Otočil jsem se na švagra. Obklopovala ho zářivá aura.
Měl bílou košili,
která zářila, jako by stál v nočním klubu pod UV osvětlením.
Vlasy nám stály hrůzou na hlavě...
Cítili jsme obrovský příval energie. A najednou to zmizelo.
Světlo zhaslo.
Spousta lidí viděla věci v zrcadle,
ať už naživo nebo na fotkách.
A je to nejfotografovanější místo na celé plantáži.
UŽ VĚŘÍTE? PODÍVEJTE SE ZA DÁMU S FOŤÁKEM
DUCH Z MYRTLES PLANTATION FOTKY Z PROHLÍDKY
Spousta lidí si tu nafotí snímky
a později zjistí, že se jim podařilo zachytit ducha.
Buď na nich vidí holčičky nebo Chloe.
Ale obvykle je vidí až poté, co ten snímek vyfotí.
Zkoumala jsem množství podobných fotek
a některé ty duchy znám.
Občas pochází z duchařských aplikací.
Často se objevují i na fotkách jiných slavných míst.
VLOŽTE DUCHA
Existují desítky duchařských aplikací,
díky kterým snadno vytvoříte podobné fotky.
Něco si vyfotíte.
Na snímku nic není. Stačí ale přidat obrázek děsivé holčičky,
a hned máte ducha.
Ten legendární snímek ducha je poměrně nekvalitní.
Je velmi rozmazaný a nejsou na něm pořádně vidět detaily.
A existuje spousta logických vysvětlení, co na té fotce vlastně je.
Mohl by na ní být zachycený stín.
Mohlo by to být nářadí, vybavení
nebo jiné věci, které tam v té době mohly být uložené.
Spousta lidí je skálopevně přesvědčených, že je tam Chloe,
protože ji tam chtějí vidět.
Ale ne všechny fotky z Myrtles
se dají logicky vysvětlit.
Jednou hrozně pršelo.
Lilo jako z konve a nad rybníkem visela studená mlha.
Tak jsem si ji šel vyfotit.
Rozložil jsem si stativ a nastavil rychlost závěrky na 1600.
Když jsem pak film vyvolal, litoval jsem, že snímků není víc.
V altánku svítilo červené světlo.
Pak se zvětšilo a vypadalo jako žena s kloboukem.
To v tom vidím já.
Můžete v tom vidět jiné věci, ale něco tam je.
Kéž bych měl fotek víc,
protože to vypadá, jako by se tam něco postupně zjevovalo.
Určitě se nebojte do Myrtles Plantation jet.
Přijeďte se seznámit s místním folklórem a příběhy.
Berte to jako zábavu.
Ale zároveň je nutné ctít historii.
Historie je nesmírně důležitá
a my ji nechceme vymazat fikcí.
Říkám všem,
ať přijdou bez předsudků a s očima otevřenýma.
Hlavně ať přichází s úctou k tomu domu
a k jeho historii.
Doufám, že dům bude nadále přitahovat lidi kvůli paranormálním jevům,
aby se zajímali o duchy a místní folklór.
Ale taky bych se rád posunul jiným směrem,
aby sem lidé jezdili i z jiných důvodů.
Přál bych si z toho udělat místo setkávání
pro lidi ze všech koutů světa.
Morgana znám z dob, kdy mu bylo 18 měsíců.
Teď vede Myrtles a odvádí skvělou práci.
Pokud vám to ještě neřekl, řekne vám,
že on Myrtles nevede, to Myrtles vede jeho.
Než jsem sem přišla, spousta lidí se mě ptala, jestli věřím na duchy.
Ano. Vždycky jsem na ně věřila.
Ale když jste tady a věříte na duchy,
musíte se otevřít tomu, co tu přebývá. Je to zvláštní.
Je toho tolik, co nevíme.
V jedné staré duchovní písni se zpívá:
„Někdy v budoucnu to pochopím.“
Je toho tolik, čemu nerozumíme. Ale jsme na to připravení?
Klidně si počkám.
Ale když vyfotíte snímek,
na kterém se objeví něco, co není pouhým okem vidět,
začnete přemýšlet, co za tím vlastně je.
Kdo vás sleduje?
Skutečnou historii Myrtles možná nikdy neodhalíme,
ale jedno je jisté.
To my jsme návštěvníci.
Ne oni.
Překlad titulků: Michael Novotný