Alle i området kender til plantagerne,
og at de bliver hjemsøgt eller besøgt af folk, som boede her før.
Men jeg åbnede mig aldrig for spøgelser eller sådan noget.
Vi besøgte en ven, og vi planlagde at tage ud at spise.
Bagefter ville min mand på en rundvisning.
Vi gik ind i et rum, og jeg tog billeder.
Ingen blitz. Jeg forventede ikke at se noget.
Jeg endte med at tage billeder sådan her.
Og jeg gik rundt om sengen.
Jeg tog billeder og gik ud af døren. Jeg var den sidste i rummet.
Det var senere på ugen, efter arbejde, efter maden.
Jeg sad på sofaen og huskede, at vi havde været på Myrtles.
Jeg så på billederne, og de var alle sammen dårlige.
De var brune, slørede og udtværede.
Men så kom der et, som var virkelig chokerende.
Det her er billedet af...
Det ligner den rude.
Billedet er meget mindre, end hvis en person stod tæt på.
Så størrelsen giver ikke rigtig mening.
MÆRKELIGE FILER FØRER TIL FLERE SPØRGSMÅL END SVAR
Myrtles-plantagen har en mørk og kompliceret fortid.
I over 40 år er besøgende strømmet til den
for at opleve den paranormale aktivitet, som siges at finde sted her.
MULIGHEDER
HVAD HJEMSØGER MYRTLES-PLANTAGEN?
Velkommen til Myrtles.
Jeg hedder Hester Eby. Jeg skal vise dig rundt.
Dette er et af mine yndlingsrum, den store spisestue.
Siger man Myrtles-plantagen, siger man hjemsøgt hus.
Men der er så meget mere, så meget mere. Og det har jeg lært gennem årene.
Myrtles er kendt som et af Amerikas mest hjemsøgte hjem.
PLANTAGENS RÆDSLER
AMERIKAS MEST HJEMSØGTE HUS?
Lommelygten tændte af sig selv.
Mens vi sover, forstærkes de mærkelige lyde.
FLØJTELYD!
Jeg følte, at nogen hviskede i mit øre.
Myrtles ligger i St. Francisville, Louisiana,
omkring 40 km nord for Baton Rouge.
Det er en lille, hyggelig bed and breakfast-by,
som har en masse charme og karakter.
Det franske soveværelse.
Alt er oprindeligt herinde.
Vores dukker er bare til pynt, men mange folk har historier.
Især dukkerne i Fanny Williams-rummet.
Mange bliver lidt parano... De siger, at de skifter retning.
Folk har sagt til mig: "Der er nogen derovre.
Du ser dem måske ikke, men der står nogen."
Og jeg tror på dem.
Eller nogle går og siger:
"Tror du virkelig på det?" Og jeg siger: "Ja, det gør jeg."
Min historie med Myrtles startede med, at jeg søgte job for mange år siden.
Jeg kiggede i telefonbogen og tabte den,
og den landede på "M. Myrtles-plantagehjemmet."
Et hus blev bygget i 1796.
Det blev bygget af General David Bradford.
Han ledte Whisky-oprøret i Pennsylvania.
Han kom til Louisiana, da han løb for livet.
Her får du en idé om, hvordan general Bradford så ud.
Og som enhver far arrangerede han sin datters ægteskab.
Han mente, at en passende mand var dommer Clark Woodruff.
Han giftede sig med generalens datter, Sarah, og tog over.
Han ændrede navnet fra Laurel Hill til Myrtles,
fordi de elskede Crepe Myrtle-træer.
Jeg blev ejer af Myrtles-plantagen,
fordi jeg voksede op her og blev født ind i det.
Min familie købte ejendommen i 1992, da jeg var otte måneder gammel.
De var fascineret af idéen om at flytte ind på ejendommen
og skabe et hjem.
De ville opfostre deres barn
på en stille bed and breakfast på landet, men de anede intet.
Mine forældre vidste, at Myrtles var kendt for at være hjemsøgt,
da de købte det i 1992.
Jeg ved ikke, om de troede på det.
Jeg har haft nogle oplevelser.
Det var mest ting, som jeg så perifert,
og noget præcist, som jeg var sikker på, at jeg så.
Jeg kunne beskrive oplevelsen,
og så forsvandt det.
Nogle fornemmer ting.
De behøver ikke se så meget, for de kan fornemme det.
Og af og til, hvis jeg vender mig hurtigt,
står der nogen ved siden af mig, men jeg er ikke hurtig nok.
Jeg ser nogen i øjenkrogen.
Nogle gange er det en duft.
Nogle gange er det bare en følelse, eller en gyngestol, som gynger.
"Så du det?"
"Ja. Forklare det? Det kan jeg ikke."
Billedet blev taget af min mor sidst i 1992.
Hun tog billeder på ejendommen af hensyn til forsikring.
De genforsikrede den til det næste år.
Der måtte ikke være mennesker på billedet,
så hun tog det en dag, hvor hun var alene.
Hun tog dem og sendte dem,
og de ringede og sagde, at der var en person på et af dem.
Mine forældre var lidt skeptiske
omkring den paranormale aktivitet, da de købte huset.
Og jeg tror, at det var her, det ændrede sig.
Jeg er paranormal efterforsker.
Jeg har en gruppe, der efterforsker huse,
som tilhører familier, der bliver forstyrret af spøgelser om natten.
Min kone og jeg overnattede her på vores 10 års bryllupsdag.
Pludselig begyndte vinduerne foran os...
De begyndte at vibrere voldsomt.
Og der er ingen mekanisme, som kan forårsage det.
Jeg gik hen og rørte vinduet. Lige før jeg rørte det, stoppede det.
Og så gik jeg ud for at tage et billede.
Jeg så det ikke, men da jeg fremkaldte billederne,
så jeg en pige klatre ud af vinduet.
Man kan se hendes hår og store ærmer.
Det meste af det, der sker her, er meget simpelt. Det kan høres.
Man sætter måske sit glas på et bord
og vender sig for at gøre noget, og glasset er flyttet 15 cm.
Eller man tager sine øreringe af og finder ud af, at en af dem er væk.
En af ånderne her er angiveligt meget OCD.
Hun sætter ting på plads igen.
Min kone er skeptisk, undtagen her.
Men med mine andre spøgelsesundersøgelser siger hun altid: "Det skete ikke."
Hun påpeger ting for mig... Jeg er involveret i det.
"Har du tænkt på det? Det kunne være dit og dat."
Men her i huset er hun fuldstændig involveret.
Jeg tror ikke, at hun har et gram skepsis over for Myrtles.
For vi har oplevet det.
En gang ventede vi på, at en gruppe skulle gå ind i huset,
og der var en lille pige med sin mor.
Jeg hilste på hende.
Hun sagde: "Hvorfor er du beskidt?"
Så jeg kiggede ned for at være sikker.
Jeg så ret anstændig ud.
Hun sagde: "Er du sulten?"
Og hun var helt alvorlig.
De gik ind i huset, og jeg fulgte dem hen til døren.
Hun vendte sig om og kiggede i den retning, hvor vi havde talt sammen.
Og hendes mor og jeg indså, at hun ikke talte til mig.
Hun talte til en anden.
Hun kiggede på én, der stod bag mig.
Og hvem det end var, så var vedkommende beskidt
og så måske sulten ud.
Der er en åbning hos børn, som voksne ikke har.
Vi lærer at sætte spørgsmålstegn ved alt. Og det gør børn bare ikke.
Jeg ved ikke, hvem hun så.
Jeg kan ikke sige, det var Chloe.
Jeg kan ikke sige, at det ikke var en anden tjener.
Men jeg ved, at hun ikke talte til mig.
Den lille pige er ikke den eneste.
Andre gæster har fået øje på noget,
de opfatter som et spøgelse ved navn Chloe.
Det siges, at en ung slavepige boede i huset i starten af 1800-tallet.
Hun hed Chloe.
Historien lyder, at dommer Woodruff ansatte en tjenestepige.
Fra halsen og op er hun en sort kvinde.
Hendes venstre øre er der ikke.
Hun havde en grøn turban på for at dække området.
Det var ikke nok, at han gjorde hende til slave.
Han misbrugte hende også.
Og hun vidste, at hvis hun ikke gik med til det, skulle hun arbejde i marken.
Det var det hårdeste og værste arbejde på plantagen.
Hun blev taget i at lytte, mens familien talte.
Det siges, at hun fik skåret sit ene øre af som straf for det.
Og så lyder historien,
at hun tilbragte sin tid med at planlægge,
hvordan hun kunne betyde noget for familien igen.
Hun besluttede at bage en fødselsdagskage til dommerens ældste datter.
Hun brugte saft fra den populære, men giftige oleander.
Nogle tror, at hun ville gøre dem syge,
så hun kunne pleje dem og vise, at hun betød noget.
Andre mener, at det var hævn.
Hun brugte gift i kagen for at dræbe familien.
Sarah skulle på det tidspunkt have været gravid med sit tredje barn.
Børnene og Sarah spiste kagen,
og i stedet for at blive syge, døde de.
Chloe tilstod og blev hængt.
Og de troede, at hvis de tyngede liget ned i floden,
kunne ånden ikke stige op og skade nogen.
Noget gik galt den aften.
Hendes ånd er her.
Mange tilbringer en nat og har en meget stille nat.
Andre har ikke. Andre siger, at de så hende.
Historien om Chloe er en af Myrtles' mest berømte,
men historien omkring den efterlader nogle ubesvarede spørgsmål.
EKSISTEREDE CHLOE VIRKELIG?
Da jeg skrev en bog om berømte steder i USA, som siges at være hjemsøgt,
måtte jeg selvfølgelig besøge Myrtles-plantagen.
Jeg kalder mig selv skeptisk, men ikke kynisk.
Så jeg prøver at være åben.
Første gang jeg kom her, var jeg på en rundvisning om dagen,
og så var jeg på en om aftenen.
For hver rundvisning er der nye historier om nye spøgelser.
Så der bliver tilføjet ting, og det udvikler sig konstant.
Den mest berømte spøgelseshistorie på Myrtles er desværre den,
som ikke er særlig autentisk.
Og det er historien om Chloe.
Mange har set hende som en kvinde
med et grønt tørklæde eller en grøn turban om hovedet.
I 1950'erne, da Marjorie Munson overtog plantagen
og hørte spøgelseshistorierne,
hørte hun om en kvinde i huset,
som havde en grøn turban eller et grønt tørklæde på.
Og derefter lød historien, at der var et spøgelse, der hjemsøgte huset.
Hun lod til at være husets ånd, en kvinde med en grøn turban.
Da historien om Chloe blev skabt ud af ingenting,
brugte man historien om spøgelset med en grøn turban,
selvom beskrivelserne ikke matchede.
Men lad ikke fakta stå i vejen for en god historie.
Det var det, der skete.
Så i starten var hun en lille, gammel fransk dame,
som havde en grøn kjole på.
Og som tiden er gået,
er hun blevet en ung fransk-canadisk barnepige,
som har en grøn kyse på.
Nogle gange siges hun at være hvid. Andre gange er hun sort.
I nogle historier er hun ung og smuk.
I andre historier er hun en stor, ældre kvinde.
Der er mange problemer med denne historie.
Ikke mindst, at der ikke er optegnelser om,
at familien Woodruff havde en slave ved navn Chloe.
Der er optegnelser om andre slaver,
skrevet ned med navn, men der er ingen Chloe.
Der er så mange versioner af Chloe,
fordi Chloe skal passe ind i vores tid.
Går vi længere tilbage,
er der en forbindelse til fransk-canadisk historie.
I 1920'erne og 1940'erne havde det givet mening som et spøgelse.
Hvorimod i dag, hvad er noget af det værste, der findes?
Det er racisme. Det er slaveri.
Så jeg tror, at spøgelset altid er opdigtet fantasi, forbundet med vores tid.
Det var nok det, der generede mig mest ved stedet, da jeg ankom.
Jeg ledte efter ægte historie og indså, at historien, som blev fortalt
og stadig bliver fortalt, er umulig.
Jeg tror, at Myrtles-historierne er fortællinger, som er gået i arv.
Jeg har hørt dem hele mit liv.
Der er dele af historien, som er blevet bevist som ukorrekte,
men de er så indgroet i fortællingerne,
at de stadig bliver fortalt.
Dermed holder man fast i, at ejendommen skal underholde.
Der er plads til forskellige overbevisninger.
Er du sikker på, det skete sådan? Altid.
Vi skal ikke bevise noget over for nogen.
Jeg nyder at fortælle historier.
Som rundvisere nyder vi at fortælle, og sådan er det.
Vi underholder vores gæster.
Jeg synes, at det er okay at fortælle historier.
Det er en del af huset.
Historierne er knyttet til huset, og de har eksisteret længe, over 100 år.
Man skal ikke ignorere folks oplevelser og historier.
Vi kan fokusere på en historie som Chloe og sige: "Se, hvor forfærdeligt det er."
Nogle vil måske sige: "Den er inkluderende.
Stjernen i historien er en afroamerikansk kvinde."
Men hun er skurken,
og hun eksisterede ikke og gjorde ikke noget forkert.
Chloe er bare én af dem, som døde her, og én af historierne.
Så uanset om hun fandtes eller ej,
har der været andre mord og dødsfald og andre familietragedier.
Selvom fortællingerne og spøgelseshistorierne, som fortælles,
måske ikke er helt sande, så er én ting sikker.
Utallige besøgende har fortalt om oplevelser, der ikke kan forklares.
HVIS CHLOE IKKE EKSISTEREDE, HVEM HJEMSØGER SÅ MYRTLES-PLANTAGEN?
Jeg tror, at Myrtles har alle ingredienserne til et hjemsøgt sted.
Den har historien bag sig.
Jeg læste optegnelserne for at komme til bunds i historien.
Da David Bradford kom herned i 1700-tallet,
tog han sin familie med og startede en plantage.
Han havde været advokat
og besluttede at åbne op for folk i området, som ville læse jura.
En af hans studerende var Clark Woodruff, som kom for at lære at blive advokat.
Han forelskede sig også i dommer Bradfords datter, Sarah Matilda.
De endte med at blive gift og få tre børn.
Da Bradford døde, overtog de huset.
I 1823 døde Sarah,
men ikke af en forgiftet fødselsdagskage.
Det var let at tjekke optegnelserne og se, at Sarah døde af gul feber.
Det var ret tragisk, men han blev tilbage i huset med børnene.
Den efterfølgende sommer døde to af hans børn, også af gul feber.
Ingen døde af forgiftet fødselsdagskage.
Hvis Sarah var gravid med deres tredje barn,
havde Octavia ikke fandtes, men det gjorde hun tydeligvis.
Han sendte sin ældste datter på kostskole
og solgte ejendommen til familien Stirling et par år senere.
Også de oplevede tragedier her.
Kun fire ud af ni børn blev voksne.
Resten døde af naturlige årsager her i huset, på ejendommen.
Derefter blev huset solgt flere gange.
Der skete flere tragedier.
Myrtles' virkelige historie omhandler en masse tragedier og mange traumer.
Der er sket en del dødsfald i huset.
GRUFULDE MORD
MYRDET UNDER HASARDSPIL DRAB STADIG UOPKLARET
Stirling-familiens svigersøn blev myrdet.
Mordet blev aldrig opklaret.
Nogen druknede efter at have jagtet herreløse køer.
Listen fortsatte.
Så hvis vi tror, at spøgelser bliver tilbage
på grund af uafsluttede sager, så findes det helt sikkert her.
Huset har...
Jeg ved ikke, om det er fortiden med lidelse,
vrede, sorg og alt det...
En teori er, at det er indprentet i huset.
Baseret på folk, som ikke kender hinanden
og ikke er forbundet, men har anmeldt lignende møder
og hændelser i huset, så tror jeg, at det kan være hjemsøgt.
Nu er vi ude på verandaen.
Vi har haft folk, som slappede af på verandaen
og sagde, at det er rart at have tjenere iført kostumer.
De er ikke iført kostumer.
Dem, de ser gå rundt frem og tilbage, kender vi ikke.
Spøgelserne og ånderne her har måske en forbindelse til folk.
Jeg ved, at der er en pige, som kan lide, når der er børn.
Og min søn huskede det ikke,
men da han var med som barn, og jeg sagde: "Hvor var du?",
sagde han: "Jeg legede med den lyshårede pige."
Der var ingen børn i huset.
Der har boet mange børn i huset.
Familien Stirling mistede en række af deres børn i en ung alder.
Så det er muligt, at deres spøgelser også er tilbage.
Der er historier om at man ser børnene i spejlet,
eller, mere almindeligt, at folk hører dem grine og lege.
Der er blevet set børn på verandaen i tidstypisk tøj.
Alle skal opleve det selv, og det hænder,
at folk oplever noget mørkt.
Jeg ved ikke, hvad der udløser det,
men jeg ved, at de har en tendens til at vise sig selv for os.
Engang tjekkede vi ud,
og vi gik op på værelset igen for at se, om vi havde glemt noget.
Midt i rummet lå en stor glaskugle.
Vi havde set den om natten. Jeg sagde: "Wow."
Jeg tog den og sagde: "Hvor kom den fra?"
Og under kommoden rullede en glaskugle ud.
Jeg går som regel rundt med en optager.
Min kone og jeg var ved at pakke.
En kvinde ved siden af mig, som ikke var der,
sagde: "Jeg hader dig."
Jeg afspillede det senere og sagde:
"Wow, jeg må have gjort en person vred."
Jeg hader dig.
Vi stiller spørgsmål.
"Er du her?" Den slags.
Hvis man er heldig, får man et intelligent svar.
Græder du over mig?
Hørte du det?
Der er fire rum på øverste etage, som du kunne se.
De er alle opkaldt efter visse personer, som er forbundet med huset.
I dette rum, John Leake-rummet, stak min fod ud over sengekanten,
og nogen tog fat om min ankel og legede med mine tæer.
JOHH W. LEAKE-RUMMET
En gang sad vi nedenunder ved et-tiden om natten,
og pludselig begyndte lysekronen at svinge frem og tilbage.
Jeg troede, at den ville falde ned.
Og en ung pige, jeg havde mødt den aften, sagde: "Kan du se hende?"
"Se hvem?", "Hun er foran dig." Og mit hår rejste sig. Jeg var kold.
"Hun er virkelig vred på dig.
Hun peger med sin finger foran dit ansigt og råber ad dig."
Jeg sagde: "Wow."
Jeg ser på lysekronen, som går amok.
Det stilner af, og jeg siger: "Står hun foran mig nu?"
"Nej, hun gik forbi mig.
Hun gik ind i børnenes spisesal,
hvor dit kamera er sat op."
Jeg gik ind og tog billeder med begge kameraer.
Og jeg tog kamerafilmen med til en butik,
hvor jeg ved, at de fremkalder hurtigt.
Han siger: "Kommer du lige fra lufthavnen?"
"Nej, hvorfor?", "Kamerafilmen er brændt."
Hvorfor kommer du igen?
Godt spørgsmål. Det har mange spurgt om.
Det er som at prøve et pariserhjul eller en rutsjebane.
Man er rædselsslagen, når vognen når toppen af bakken,
og så... "Kom, lad os prøve den igen."
Men jeg er bare en paranormal entusiast, som elsker Myrtles-plantagen.
Den paranormale aktivitet på Myrtles
spænder fra godartede observationer til fysiske forstyrrelser.
Hvad prøver den at fortælle os?
FORSØGER ÅNDERNE AT FÅ OS TIL AT ANERKENDE
MYRTLES-PLANTAGENS SANDE HISTORIE?
Hvis man placerede Myrtles i det 21. århundrede på en tidslinje,
så er den med i en 200 år lang historie om at gøre en plantage profitabel.
Før slaveriet blev afskaffet, skete det ved at tvinge slaver til at dyrke bomuld.
Da bomuldsindustrien kollapsede i starten af det 20. århundrede,
blev pengene tjent på en bestemt slags raceturisme,
som involverede hvide amerikaneres fantasier om magt og overherredømme.
Den dynamik fortsætter den dag i dag.
Men i det 21. århundrede
er der flere og flere amerikanere, som har et problem med det.
Vi driver en plantageejendom i moderne tid, og vi moderniserer den,
så den er her for alle i samfundet.
Jeg er ikke tonedøv over for, at det støder nogle mennesker.
Og dem, som det støder,
vil jeg gerne spørge, hvad vi kan gøre for at forbedre det.
Plantageejerne i området efterlod ofte meget detaljerede optegnelser.
Og vi kan se på, hvordan hverdagen var på disse plantager.
Bennet H. Barrow,
en plantageejer, som boede lidt under 1,5 km fra Myrtles-plantagen,
førte dagbog.
Og i den dagbog skrev han om den tortur, han personligt påførte
de omkring 100 mennesker, han holdt som ejendom.
Han piskede og nedsænkede slavernes hoveder under vand.
En barbarisk og skræmmende blanding af kropslig smerte og offentlig ydmygelse.
Jeg tror, at man bør skifte fokus her.
Fortæl historien om Chloe, og at den ikke er virkelig.
Det er ikke kun Myrtles, som har undgået en mere historisk tilgang
og i stedet er drejet til turisme.
Mange andre plantager har gjort det samme.
Og som man kan se på sociale medier, er der mange modstandere af idéen.
Plantagen er nu en bed and breakfast.
Et sted, hvor mine forfædre blev dræbt, tævet, voldtaget...
Det er underligt, at folk bliver gift på plantager.
Gud ved, hvor mange slaver der blev lynchet, tortureret og begravet.
Og så at blive gift der og have sit livs lykkeligste dag der.
Slaveriets historie benægtes konstant.
Og nu bliver den hånet, fordi det bliver til et luksus-feriested.
TJENER STADIG PENGE PÅ SLAVERI OG DET ER 2022! SYGT!
NEJ. DET ER FRYGTELIGT. HVORFOR?
GIV DEM TIL MUSEET FOR SORTES HISTORIE
SOM MINI-MUSEER
Jeg vil fokusere på at afdække slavernes historier og perspektiv.
Folk, der forsøgte at overleve
under ekstrem modgang og undertrykkelse
og forsøgte at bygge familier og lokalsamfund og overføre kultur.
For mig er de historier meget stærkere
og mere meningsfulde og spændende
end historier, der hylder kvinder i bøjleskørter,
som spiser agurkesandwich på verandaen.
Desværre er de fleste historier om dem, som var slaver på Myrtles, gået tabt,
for på det tidspunkt blev der ikke ført optegnelser over deres liv.
Der er så meget at opdage.
Det, som er bag kulisserne og kameraet, er utroligt vigtigt for os,
så vi vil sikre os, at vi gør det rigtigt.
Og det er udfordrende og ubehageligt.
Historien bag Myrtles og nutidens brug af ejendommen er kompliceret,
men én ting er sikker.
Spøgelser af mange slags bor her.
Man mente, at når folk døde på plantagen,
så skulle alle spejle dækkes med sort stof.
Da dommer Woodruff mistede en del af sin familie,
var der åbenbart så meget forvirring,
at man mener, at spejlet her, som hang i spisestuen,
ikke blev dækket til.
Man kan se på den side af spejlet, at det ligner håndaftryk eller poteaftryk.
Man mener, at ånderne fra deres sjæle stadig bor derinde.
Mange tager billeder af spejlet.
To børns ansigter kommer frem i den del af deres billeder.
Den reagerer ved spejlet. Se, lige ved pletterne.
Jeg tror ikke på det. Spejlet er 200 år gammelt.
Det er ikke oprindeligt.
Når man ser på det formodede ansigt og de påståede håndaftryk og kloaftryk,
ligner det fejl i spejlet.
Håndaftrykkene ser ud til at være der,
og de kan være håndaftryk fra dem, som lavede spejlet.
Jeg så ting i det spejl.
Klokken var et eller to om natten, og min svoger og jeg var stadig oppe.
Jeg kiggede ind i det og så et lys derinde.
Måske var det biler udenfor.
Vi rejste os og så på det. Inde i spejlet var der tre lyskugler.
De hoppede rundt indeni som en pinball.
Jeg så på min svoger, og han havde en aura.
Hans hvide T-shirt lyste op, som om han var på en natklub med sortlys.
Vores hår rejste sig, og det var...
Man følte en masse energi, og så forsvandt det.
Og lyset gik ud.
Der er mange, der har set ting i spejlet
med øjnene eller på billeder, de har taget.
Og det er det mest fotograferede sted på plantagen.
TROR DU PÅ DET NU? SE BAG KVINDEN, SOM TAGER BILLEDET
SPØGELSESTUR OG BILLEDER, DEL 2 AF 2
Mange kommer her og tager billeder
og opdager senere, at der er spøgelser.
Der er små piger, eller de ser Chloe.
Men det er normalt, efter de har taget billedet.
Så jeg har undersøgt en række af disse fotografier,
og jeg genkender nogle af spøgelserne.
Nogle gange kommer de fra spøgelsesapps.
Så de bruges også meget på fotografier af andre berømte steder.
SÆT ET SPØGELSE PÅ
Der er masser af spøgelsesapps,
og man kan let skabe spøgelserne selv.
Man tager et billede.
Der er intet, og så indsætter man en uhyggelig lille pige.
Så har man et spøgelse.
Det legendariske spøgelsesfotografi er af dårlig kvalitet.
Det er uskarpt.
Det er svært at se detaljerne.
Og der er mange naturlige forklaringer på, hvad det kan være.
Det kunne være et fotografi af en skygge.
Det kunne også være værktøj eller udstyr
eller andre ting, som blev opbevaret.
Jeg tror, at det passer ind i manges tro på, at det er Chloe.
Det er det, folk vil se på billedet.
Men ikke alle billeder taget på Myrtles
har en logisk forklaring.
En gang regnede det.
Det øsregnede, og der var en flot tåge på dammen derude.
Jeg sagde: "Jeg vil tage billeder."
Jeg satte stativet op og brugte 1600-hastighedsfilm.
Jeg fremkaldte filmen.
Gid, jeg havde taget flere billeder.
Der var et rødt lys i lysthuset, som blev større,
og det lignede en kvinde med hat på.
Det er min fortolkning.
Det kan være mange ting, men man kan se...
Gid, jeg havde taget flere billeder, for det udviklede sig vist.
Jeg vil opfordre folk til at besøge Myrtles-plantagen
og nyde fortællingerne, historierne og oplevelsen som underholdning.
Men at det er meget vigtigt også at ære historien.
Historien er utrolig vigtig,
og vi bør ikke slette den med fiktion.
Jeg siger til alle:
"Kom ind med et åbent sind. Vær opmærksom på alt.
Respekter huset mere end noget andet.
Respekter historien."
Jeg håber, at folk fortsætter med at blive begejstrede over det paranormale
og lege med fortællingerne om det.
Men jeg vil gerne flytte ejendommen i en retning,
hvor folk altid får flere grunde til at komme,
og at den i sidste ende fortsætter med at være et sted,
hvor vi får besøg af alle mulige forskellige folk.
Jeg har kendt Morgan, siden han var 18 måneder.
Nu driver han Myrtles og gør det rigtig godt.
Han har måske allerede sagt det.
Han driver ikke Myrtles. Myrtles driver ham.
Mange spørger mig, om jeg troede på spøgelser, før jeg kom.
Ja, jeg har altid troet på spøgelser.
Men der er noget over at være her og at tro på spøgelser
og at åbne mig for det, som er her.
Der er så meget, vi ikke ved.
Der er en gammel åndelig sang, som lyder:
"Jeg vil vide mere med tiden."
Der er så meget, vi ikke ved, men er jeg klar til det?
Jeg kan vente.
Men når jeg tager de billeder,
og der er noget, jeg ikke kan se med det blotte øje,
så tænker jeg på, hvad der foregår.
Hvem ser på én?
Myrtles' sande historie vil måske altid være uklar,
men én ting er sikker.
Vi er de besøgende.
Det er de ikke.
Tekster af: Mila Tempels