Alle i vårt område vet om plantasjene
og at de blir hjemsøkt eller besøkt av folk som har bodd her før.
Men jeg var aldri åpen for spøkelser eller noe sånt.
Vi kom hit for å besøke en venn og planla å dra ut for å spise middag.
Etterpå ville mannen min på omvisningen.
Vi gikk inn i dette rommet, og jeg tok bilder.
Ingen flash. Vi forventet ikke å se noe.
Jeg endte opp med å ta bilder denne veien.
Jeg måtte selvsagt gå rundt sengen.
Jeg tok bilder og gikk ut døra. Jeg var den siste i rommet.
Det var en ukedag etter jobb og middag.
Vi satt i sofaen og husket at vi hadde vært på Myrtles.
Vi bladde gjennom noen av bildene, og alle var elendige.
De var brune, uklare og flekkete.
Men et av dem sjokkerte meg.
Dette er bildet av... Det ser ut som denne ruten.
Bildet er mye mindre enn om en person sto i nærheten.
Så størrelsen gir ikke mening.
RARE SAKER GIR FLERE SPØRSMÅL ENN SVAR
UFORKLARLIGE FENOMENER
Myrtles plantasje er et sted med en mørk og komplisert fortid.
I over 40 år har besøkende strømmet til området
for å oppleve den paranormale aktiviteten som sies å finne sted her.
MULIGHETENES REGISTER
HVA HJEMSØKER MYRTLES PLANTASJE?
Velkommen til Myrtles. Jeg heter Hester Eby og skal vise dere rundt.
Dette er et av mine favorittrom, hovedspisestuen.
Myrtles er kjent som et spøkelseshus,
men det er så mye mer. Det har jeg lært gjennom årene.
Myrtles har alltid vært kjent som et av USAs mest hjemsøkte hjem.
SKJULTE GRUSOMHETER
USAS MEST HJEMSØKTE HUS?
Lommelykten slo seg på av seg selv.
Mens vi sover, blir de rare lydene sterkere.
PLYSTRING!
Jeg følte at noen hvisket i øret mitt.
Myrtles, som ligger her i St. Francisville,
ligger ca 40 km nord for Baton Rouge.
Det er et lite, pittoresk pensjonatsamfunn
med veldig mye sjarm og karakter.
Dette er det franske soverommet. Det har alt det originale inventaret.
Dukkene våre er bare til pynt, men mange mennesker har historier om dem.
Særlig om dukkene man finner på Fanny Williams-rommet.
Mange hevder at dukkene endrer retning.
Noen har sagt til meg: "Det er noen der borte. Du ser dem kanskje ikke."
Og jeg tror på dem.
Noen spør kanskje idet de drar:
"Tror du virkelig på dette?" Og jeg svarer: "Ja."
Min historie om Myrtles begynte med at jeg trengte en jobb for flere år siden.
Jeg kikket i telefonkatalogen og mistet den,
og den landet på "M. Myrtles Plantation Home".
Et hus ble bygget i 1796 av general David Bradford.
Han ledet Whisky-opprøret i Pennsylvania, så han kom til Louisiana på flukt.
Dette vil gi dere en idé om hvordan generalen så ut.
Som enhver far fant han en ektemann til datteren.
Han mente at mannen som passet henne, var dommer Clark Woodruff.
Han giftet seg med generalens datter, Sarah, og tok over.
Han byttet navn fra Laurel Hill til Myrtles fordi de elsket crepe myrtle-trær.
Jeg ble eier av plantasjen fordi jeg vokste opp her. Jeg ble født inn i den.
Familien min kjøpte eiendommen i 1992, da jeg var åtte måneder.
De ville flytte dit og gjøre den til sitt hjem.
De syntes det ville være søtt å oppdra en baby
i et rolig pensjonat på landet, men de ante ikke hva som ventet.
De visste Myrtles hadde vært kjent
som et av USAs mest hjemsøkte hjem da de kjøpte det i 1992,
men jeg vet ikke om de trodde på det.
Jeg har hatt et par opplevelser, mest knyttet til å se ting i øyekroken.
Veldig spesifikke ting som jeg kunne beskrive,
som deretter forsvant.
Noen fornemmer ting. De trenger ikke å se stort fordi de kan føle det.
Jeg føler noen ganger at hvis jeg kan snu meg raskt nok,
vil jeg se noen ved siden av meg, men jeg er ikke rask nok.
Eller så ser jeg noen i øyekroken.
Noen ganger er det en duft.
Andre ganger er det en følelse eller at gyngehesten beveger på seg.
"Så du det?" "Ja, men jeg kan ikke forklare det."
Dette bildet ble tatt av moren min sent i 1992.
Hun tok bilder på eiendommen for forsikringsformål.
De skulle gjenforsikre den til året etter.
Det skulle ikke være noen på bildene,
så hun valgte å gjøre det på en dag hun var der alene.
Hun sendte dem til forsikringsselskapet, som sa at det var en person på et bilde.
Foreldrene mine var litt skeptiske
til den paranormale aktiviteten da de kjøpte eiendommen.
Jeg tror dette overbeviste dem.
Jeg er en paranormal etterforsker. Jeg er med i en gruppe som undersøker hus
som tilhører familier som plages av aktivitet om natten.
Jeg og kona mi kom hit
på tiårsjubileet for å tilbringe natten.
Plutselig begynte vinduene foran oss
å vibrere voldsomt. Ingen mekanisme kunne ha forårsaket det.
Jeg gikk for å ta på vinduet, men det stanset rett før.
Så gikk jeg ut for å ta et bilde.
Da jeg fremkalte filmen senere, så det ut som ei jente klatret ut av vinduet.
Du kan se hårfestet hennes og puffermene.
Det meste som skjer her, er veldig subtilt. Det er hørbart.
Du kan sette glasset ditt på et bord
og snu deg for å gjøre noe, og så har det flyttet seg 15 cm.
Eller så tar du av deg øredobbene og oppdager at den ene er borte.
En av åndene her har visstnok tvangslidelser.
Hun setter ting tilbake på plass.
Kona mi er skeptisk, bortsett fra med dette stedet.
Når det gjelder mine andre saker, sier hun alltid: "Det skjedde ikke."
Hun påpeker ting som jeg gikk glipp av. Sier at det kunne ha vært ditt eller datt.
Men med dette huset er hun hundre prosent sikker.
Jeg tror ikke det er et snev av skepsis når det kommer til Myrtles,
for vi har opplevd det selv.
En gang ventet vi på at en gruppe skulle gå inn i huset,
og en liten jente var der med moren sin.
Jeg hilste på henne, og hun spurte: "Hvorfor er du skitten?"
Jeg tittet ned for å være sikker, og jeg så ganske bra ut.
Så spurte hun: "Er du sulten?" Hun spurte i fullt alvor.
Da de skulle inn i huset, fulgte jeg dem til døren,
og hun snudde seg og så tilbake der vi hadde snakket tidligere.
Da innså moren hennes og jeg at hun ikke hadde snakket til meg, men noen andre.
Hun så på noen bak meg,
og den personen kan ha vært litt skitten og sett sulten ut.
Barn har en åpning som voksne ikke har.
Vi lærer å stille spørsmål ved alt, og barn gjør ikke det.
Jeg vet ikke hvem hun så.
Jeg kan ikke si at det var Chloe eller en annen hustjener,
men jeg vet at hun ikke snakket til meg.
Den lille jenta er ikke alene.
Andre gjester har fått øye på det de oppfatter som et spøkelse som heter Chloe.
Det sies at det var en ung slavepike
som bodde i huset tidlig på 1800-tallet.
Hun het Chloe.
Dommer Woodruff tok visstnok en hustjener.
Fra halsen og opp var hun en svart kvinne. Venstre øre var borte.
Hun bar en grønn turban for å dekke til det området.
Ikke bare gjorde han henne til slave, han misbrukte henne også.
Hun visste at hun måtte gå med på det,
for ellers måtte hun jobbe ute i åkrene,
som var plantasjens hardeste og verste arbeid.
Hun ble tatt i å lytte mens de diskuterte familiesaker.
Det sies at hun fikk et av ørene kappet av som straff.
Hun brukte visstnok mesteparten av tiden på å planlegge hva hun skulle gjøre
for å bli viktig for familien igjen.
Hun bestemte seg for å bake en bursdagskake til dommerens eldste datter.
Hun brukte juicen fra den populære, men giftige oleanderen.
Noen tror det var for å gjøre dem syke
så hun kunne pleie familien og vise hvor viktig hun var.
Andre tror det ble gjort som hevn.
At hun hadde lagt giften i kaken for å drepe familien.
Sarah skal på den tiden ha vært gravid med sitt tredje barn.
Barna og Sarah spiste kaken,
og giften drepte dem fremfor å gjøre dem syke.
Etter å ha tilstått ble Chloe hengt.
Og de trodde at om de tynget liket i elven,
kunne ikke ånden reise seg og skade noen.
Noe gikk galt den kvelden.
Sjelen hennes er så absolutt her.
Mange tilbringer veldig rolige netter her, mens andre hevder å ha sett henne.
Historien om Chloe er en av Myrtles' mest berømte,
men historien rundt den etterlater noen ubesvarte spørsmål.
FANTES VIRKELIG CHLOE?
Da jeg skrev en bok om berømte steder i USA som sies å være hjemsøkt,
måtte jeg selvsagt komme hit til Myrtles plantasje.
Jeg er skeptiker, men ikke kyniker. Jeg prøver å ha et åpent sinn.
Første gang jeg kom hit, var jeg på en omvisning på dagtid,
og så var jeg på en på kvelden også.
For hver jeg går på, er det nye historier om nye spøkelser.
Historien utvikler seg altså stadig.
Den mest berømte spøkelseshistorien som er knyttet til Myrtles,
har ikke mye autentisitet bak seg, og det er historien om Chloe.
Hun har ofte blitt sett med et grønt sjal eller en grønn turban rundt hodet.
På 1950-tallet, da Marjorie Munson tok over plantasjen
og begynte å høre spøkelseshistorier, ble hun fortalt om en kvinne i huset
som hadde en grønn turban eller et grønt sjal rundt hodet.
Og denne spøkelseshistorien vedvarte.
Det virket som hun var her, en kvinne i grønn turban.
Da historien om Chloe ble skapt ut av løse luften,
brukte man den om spøkelset med den grønne turbanen,
selv om beskrivelsene ikke stemte.
Men vi vil ikke la fakta komme i veien for en god historie.
Først var hun en liten, gammel fransk dame med grønn kjole.
Etter hvert ble hun en ung fransk-kanadisk barnepike
med grønn hette.
Noen ganger sies det at hun er hvit, andre ganger svart.
I noen historier er hun ung og vakker, i andre er hun en stor, eldre kvinne.
Det er mange problemer med denne historien.
Ikke minst er det ingen opptegnelser om
at familien Woodruff hadde en slave ved navn Chloe.
Det finnes opptegnelser om de andre slavene, men ikke om noen Chloe.
Det finnes nok så mange versjoner av Chloe fordi hun må passe inn i vår tid.
Går vi lenger tilbake i tid, er hun knyttet til fransk-kanadisk historie.
På 1920- og 1940-tallet ville det ha gitt mening som et spøkelse.
Men hva er noe av det verste vi kan tenke på i samfunnet i dag?
Det er rasisme og slaveri.
Så jeg tror at spøkelset alltid er et fantasifoster knyttet til vår tid.
Det plaget meg nok mer enn noe annet ved dette stedet da jeg først kom hit.
Jeg så etter autentisk historie og innså at historien som ble fortalt,
og som fortsatt blir fortalt, ikke kan være sann.
Jeg tror historiene om Myrtles er sagn som har gått i arv.
Jeg har blitt fortalt dem hele livet.
Deler av historien har vist seg å være unøyaktige,
men de er så inngrodd i disse sagnene at den fortsetter å bli fortalt.
Den prøver bare å forbli en eiendom som underholder folk.
Det er rom for ulike oppfatninger.
Er jeg sikker på at disse tingene skjedde? Ja.
Vi er ikke her for å bevise noe for noen. Jeg liker å fortelle historier.
Vi som omvisere liker å fortelle historier, og det er alt.
Vi liker å underholde gjestene.
Jeg syns det er greit å fortelle sagnene. Jeg anser dem som en del av huset.
Disse historiene er knyttet til huset, og de har eksistert i over 100 år.
Man må ikke glemme folks opplevelser og historier.
Vi kan fokusere på en historie som den om Chloe og si: "Se så fælt dette er."
Da sier vel noen: "Det er en inkluderende historie.
Stjernen er en afroamerikansk kvinne."
Men hun er skurken, og hun fantes ikke, og hun gjorde ikke noe galt.
Chloe er bare en av de som døde her og en av historiene.
Så enten hun eksisterte eller ei,
så har andre drap, dødsfall og familietragedier også funnet sted her.
Selv om sagnene og spøkelseshistoriene som blir fortalt,
kanskje ikke er helt sanne, er én ting sikkert:
Utallige besøkende har meldt fra om opplevelser som ikke kan forklares.
Jeg tror Myrtles har alle ingrediensene til et hjemsøkt sted.
Den har historien bak seg.
Jeg gikk inn i arkivet for å komme til bunns i historien.
Da David Bradford kom hit på 1700-tallet,
tok han med familien sin og startet en plantasje.
Han hadde vært advokat
og bestemte seg for å åpne opp i området for folk som ville studere juss.
En av studentene hans var Clark Woodruff, som kom hit for å bli advokat.
Han forelsket seg i dommer Bradfords datter, Sarah Matilda.
De giftet seg og fikk tre barn.
Da Bradford døde, tok de over huset.
I 1823 døde Sarah, men ikke av en giftig bursdagskake.
Det var lett å finne ut at Sarah døde av gulfeber.
Det var ganske tragisk, men han ble værende i huset med barna sine.
Sommeren etter døde to av barna hans, også av gulfeber.
Ingen døde av en giftig bursdagskake.
Sarah skulle være gravid med barn nr. tre, og da ville ikke Octavia ha eksistert,
men det gjorde hun.
Han sendte sin eldste datter på kostskole
og solgte eiendommen til familien Stirling noen år senere.
Så opplevde de tragedier her også.
Bare fire av deres ni barn ble voksne.
Resten døde av naturlige årsaker her i huset, på eiendommen.
Etter det ble huset solgt og videresolgt mange ganger. Flere tragedier fant sted.
Myrtles' virkelige historie omhandler mange tragedier og traumer.
Det har vært en del dødsfall inne i huset.
GRUSOMME DRAP
Familien Stirlings svigersønn ble drept.
Saken ble aldri løst.
Noen druknet etter å ha jaget løsfe.
Listen bare fortsatte.
Så hvis vi tror at spøkelser blir værende
på grunn av uoppgjorte ting, er dette et sted som absolutt har det.
Jeg vet ikke om det skyldes at historien med all angsten,
sinnet, sorgen og sånt
har blitt innprentet i dette huset, men det er en teori.
Mange som ikke kjenner hverandre eller har noen tilknytning,
har rapportert om lignende møter
og hendelser i huset, så jeg tror det kan være hjemsøkt.
Nå er vi ute på verandaen.
Folk har bare slappet av på verandaen
og sagt hvor fint det er å ha servitører og kelnere iført kostyme.
De er ikke iført kostyme.
Hvem de ser som går frem og tilbake, vet vi ikke.
Kanskje spøkelsene blir knyttet til deg.
Jeg vet at det er en jente som liker å ha barn til stede.
Sønnen min husket ikke dette,
men vi tok ham med hit som barn, og jeg sa: "Hvor har du vært?"
Han svarte: "Jeg lekte med ei blond jente."
Det var ingen barn der.
Mange barn har bodd i huset.
Familien Stirling mistet flere av barna sine i ung alder,
så det er mulig at gjenferdene deres også ble værende.
Det sies at man kan se barna i speilet,
og folk hører dem ofte le og leke.
Barn har blitt sett på verandaen i tidstypiske klær.
Alle må oppleve dette.
Noen ganger opplever folk noe mørkt.
Jeg vet ikke hva som utløste det,
men de har en tendens til å vise seg når vi er der.
En gang sjekket vi ut og returnerte til rommet for å se om vi hadde glemt noe.
Midt i rommet lå det en klinkekule.
Vi ville ha sett den om natten, og jeg sa: "Jøye meg. Hvor kom den fra?"
Og fra under samme kommode kom en klinkekule rullende ut.
Jeg pleier å gå rundt med en båndopptaker.
Jeg og kona mi pakket ned ting,
og en kvinne som sto ved siden av meg, som ikke var der, sa: "Jeg hater deg."
Jeg spilte det av senere og sa: "Jøss, jeg må ha gjort noen sint."
Jeg hater deg.
Vi stiller spørsmål. "Er du her?" Sånne ting.
Hvis du er heldig, får du et intelligent svar.
Gråter du for meg?
Hørte du det?
Det er fire rom her i øverste etasje, som du kan se.
Alle er oppkalt etter visse personer som er knyttet til huset.
I dette rommet, John Leake-rommet, stakk foten min ut av sengen,
og noen grep fatt i ankelen min og begynte å leke med tærne mine.
JOHN W. LEAKE-ROMMET
En gang satt vi nede rundt klokka ett om natten,
og plutselig begynte lysekronen å svinge frem og tilbake.
Jeg trodde den skulle falle ned.
Og en ung dame, som jeg møtte for første gang den kvelden, sa: "Ser du henne?"
Jeg sa: "Hvem da?" "Hun er foran deg." Og håret mitt reiste seg. Jeg var kald.
Og: "Hun er veldig sint på deg.
Hun vifter med fingeren foran ansiktet ditt og kjefter på deg."
Og jeg sa bare: "Jøye meg." Jeg så lysekronen gå amok.
Den roet seg ned, og jeg spurte: "Er hun foran meg nå?"
"Nei, hun gikk forbi meg og inn i barnas spisestue, der du har satt opp kameraet."
Jeg gikk inn der og begynte å ta bilder av alt mulig.
Og jeg tok med filmrullen
til en forhandler som jeg visste var flink til å fremkalle film raskt.
Han sa: "Kom du nettopp fra flyplassen?"
Jeg sa nei, og han sa: "All filmen er brent."
- Hvorfor kommer du stadig tilbake? - Et godt spørsmål mange har stilt.
Det er som å kjøre et pariserhjul eller en berg-og-dal-bane.
Du er livredd når bilen kommer til toppen av berg-og-dal-banen,
men etterpå tenker du: "La oss gjøre det igjen."
Men jeg er bare en paranormal entusiast som elsker Myrtles plantasje.
Den paranormale aktiviteten på Myrtles
går fra harmløse observasjoner til fysiske forstyrrelser.
Hva prøver den å fortelle oss?
BER ÅNDENE OSS OM Å ERKJENNE DEN VIRKELIGE HISTORIEN OM MYRTLES PLANTASJE?
Setter du 2000-tallets Myrtles på en lengre historisk tidslinje,
er den nok en del av en 200 år gammel historie om å gjøre plantasjen lønnsom.
Før frigjøringen innebar det å tvinge slaver til å dyrke bomull.
Da bomullsindustrien kollapset tidlig på 1900-tallet,
ble pengekilden en bestemt type raseturisme
som engasjerte seg i hvite amerikaneres fantasier om makt og overlegenhet.
Den dynamikken fortsetter den dag i dag, men på 2000-tallet
er stadig flere amerikanere ukomfortable med det eller ser problemer med det.
Vi driver en plantasjeeiendom i moderne tid, og vi moderniserer den
slik at den blir et sted for alle.
Jeg er klar over at noen kan finne den støtende,
og jeg vil at de skal fortelle oss hvordan vi skal forbedre den.
Plantasjeeierne her etterlot ofte svært detaljerte opptegnelser,
og vi kan se hvordan den daglige driften på disse plantasjene var.
Bennet H. Barrow,
en planter som bodde litt under 1,5 km fra Myrtles plantasje, førte dagbok.
I den skrev han ned torturen han personlig påførte
de rundt 100 personene han holdt som eiendom.
Pisking, neddykking av slavers hoder under vann...
Denne barbariske, skremmende blandingen av fysisk smerte og offentlig ydmykelse.
Jeg syns stedets fokus bør endre seg.
Fortell historien om Chloe og si at den ikke er ekte.
Det er ikke bare Myrtles som har unngått en mer historisk tilnærming
og i stedet satset på turisme.
Mange andre plantasjer har gjort det samme,
og på sosiale medier er mange imot det.
Denne plantasjen ble gjort om til et pensjonat.
Et sted der forfedrene mine ble drept, slått og voldtatt.
Det er veldig rart at folk gifter seg på plantasjer.
Gud vet hvor mange slaver som ble lynsjet, torturert eller begravd.
Og så gifter folk seg og har sitt livs lykkeligste dag der.
Slaveriets historie fornektes konstant.
Nå latterliggjøres den ved å bli gjort til et luksuriøst feriested.
TJENER FORTSATT PENGER PÅ SLAVERI I 2022! HELT SYKT!
DET ER EN FRYKTELIG TING Å GJØRE MED STEDET. HVORFOR?
DONER DEM TIL MUSEET FOR SVART HISTORIE OG GJØR DEM TIL MINIMUSEER
Jeg vil at vi skal fokusere på å gjenfinne historiene og perspektivene til slaver.
Folk som prøver å overleve situasjoner med ekstrem motgang og undertrykkelse.
Som prøver å bygge familier og samfunn og overføre kultur.
Jeg syns de historiene er mye sterkere, mer meningsfulle og spennende
enn historier som hyller kvinner i fiskebeinsskjørt
som spiser agurksmørbrød på verandaen.
Dessverre har de fleste historiene om de som var slaver ved Myrtles, gått tapt,
for på den tiden ble det ikke ført jevnlige opptegnelser over livene deres.
Det er så mye å analysere. Det er noe bak kulissene
og utenfor kamera som er viktig for oss, som vi vil sørge for at vi får frem.
Det er utfordrende og ubehagelig.
Uansett hvor komplisert historien bak Myrtles og dagens bruk av eiendommen er,
er én ting sikkert:
Spøkelser av mange slag bor her.
Man mente at hver gang noen døde på plantasjeområdet,
skulle speilene dekkes av svarte tørklær.
Da dommer Woodruff mistet en del av familien sin,
skal det ha vært så mye forvirring
at man tror dette speilet hang i spisesalen, og at det var utildekket.
På denne siden av speilet ser det ut til å være hånd- eller poteavtrykk.
Man tror at åndene fra de personenes sjeler bor der inne ennå.
Mange tar bilder av speilet.
Ansiktene til to små barn kommer ut i den delen av bildene deres.
Det gir et sterkt utslag her. Se, rett ved flekkene.
Det med speilet tror jeg ikke på. Det er 200 år gammelt.
Det hørte ikke til huset.
Det antatte ansiktet og de påståtte håndavtrykkene og kloremerkene
ser mer ut som feil i speilet.
Håndavtrykkene ser ut til å være der, og de kan tilhøre de som lagde speilet.
Jeg så ting i det speilet.
Klokken var ett eller to om natten, og svogeren min og jeg var våkne.
Jeg så et lys i speilet, og jeg trodde det skyldtes biltrafikk utenfor.
Vi reiste oss og så på det, og inni speilet var det tre lyskuler.
De spratt rundt som i et flipperspill.
Jeg så på svogeren min, og han var i en slags aura.
Den hvite skjorten hans lyste opp som på en nattklubb med svarte lys.
Alt håret vårt reiste seg. Man følte mye energi, og så forsvant det.
Lysene sluknet.
Det er mange som har sett ting i speilet,
enten med sine egne øyne eller på bildene de har tatt.
Det er plantasjens mest fotograferte sted.
TROR DU DET NÅ? SE BAK DAMEN SOM TAR BILDET
PLANTASJE-SPØKELSET OMVISNING OG BILDER
Mange kommer hit og tar bilder, og senere oppdager de spøkelser på dem.
De ser små jenter eller Chloe,
men som regel etter at de har tatt bildet.
Jeg har undersøkt en rekke av disse fotografiene
og gjenkjent noen av disse spøkelsene. Noen ganger kommer de fra spøkelsesapper.
De brukes mye på fotografier av andre berømte steder også.
SETT INN SPØKELSE
Det finnes dusinvis av spøkelsesapper.
Du kan enkelt lage spøkelsene selv.
Du tar bilde av noe og legger inn et bilde av en skummel liten jente.
Så har du et spøkelse.
Ser vi på det legendariske bildet, er ikke kvaliteten særlig god.
Det er veldig uklart. Det er vanskelig å se detaljer.
Det finnes mange naturlige forklaringer på hva bildet er av.
Det kan være et fotografi av en skygge.
Det kan også være verktøy, utstyr eller andre ting som var lagret der da.
Jeg tror det passer med manges tro på at dette er Chloe.
Det er dette folk vil se på bildet.
Men ikke alle bildene tatt på Myrtles har en logisk forklaring.
En gang øsregnet det.
Det regnet voldsomt, og det var en veldig kul tåke på dammen der ute,
så jeg sa: "Jeg skal gå og ta bilder."
Jeg satte opp stativet. Jeg brukte 1600-hastighetsfilm.
Jeg fremkalte filmen, og jeg ønsket at jeg hadde tatt flere bilder.
Det var et rødt lys i lysthuset. Det ble større og så ut som en kvinne med hatt.
Det er min tolkning. Det kan være mange ting, men man kan se noe.
Skulle gjerne tatt flere bilder, for det virker som noe utviklet seg til noe mer.
Jeg vil så absolutt anbefale folk å besøke Myrtles plantasje
og nyte sagnene og historiene som underholdning.
Men det er veldig viktig å også hedre historien.
Historie er utrolig viktig,
og vi vil ikke erstatte den med fiksjon.
Jeg sier til alle: "Kom inn med et åpent sinn. Følg med på alt.
Bare respekter huset mer enn noe annet. Respekter historien."
Jeg håper folk fortsetter å bli begeistret over det paranormale her
og leker med hjemsøkelsene og sagnene.
Men jeg håper også å utvikle den i en retning
som gir folk flere grunner til å komme hit.
At den fortsetter å være et sted
som kan underholde og ta imot alle slags folk.
Jeg har kjent Morgan siden han var 18 måneder.
Nå driver han Myrtles og gjør en god jobb.
Kanskje han allerede har sagt det,
men han driver ikke Myrtles, Myrtles driver ham.
Mange spurte meg om jeg trodde på spøkelser før jeg kom til Myrtles.
Ja, jeg har alltid trodd på spøkelser.
Men det er noe med å være her og tro på spøkelser
og det å åpne meg for det som er her.
Det er så mye vi ikke vet.
Det er en gammel åndelig sang som lyder slik:
"Jeg vil forstå det bedre i fremtiden."
Det er så mye jeg ikke vet, men er jeg klar for det?
Jeg kan vente.
Men når jeg tar de bildene,
og det er noe der som jeg ikke kan se med det blotte øye,
lurer jeg på hva som egentlig foregår.
Hvem som ser på meg.
Myrtles' sanne historie vil kanskje alltid være uklar, men én ting er sikkert.
Vi er gjestene. De er ikke det.
Tekst: Rune Kinn Anjum