Toată lumea din zonă știe despre plantații
și despre cum sunt bântuite sau vizitate de foști locatari.
Dar eu n-am fost niciodată deschisă la ideea de fantome.
Veniserăm aici în vizită la un prieten și plănuiam să luăm cina.
După cină, soțul a vrut să facă turul.
Am intrat în camera asta și făceam poze.
Fără bliț, fără să mă aștept să văd ceva.
Am ajuns să fac poze pe aici.
Și desigur, am luat-o pe lângă pat.
Făceam poze în drum spre ieșire. Eram ultima rămasă în cameră.
În timpul săptămânii, după serviciu, după cină,
stăteam pe canapea și povesteam despre Myrtles.
Ne uitam prin poze și toate erau oribile.
Erau maronii, încețoșate și pătate.
Ulterior, am dat de una care chiar era șocantă.
Asta e poza unei...
Pare a fi unghiul ăsta.
Imaginea e mult mai mică
decât ar fi fost dacă stătea cineva lângă ea.
Dimensiunea chiar nu are sens.
CAZURILE CIUDATE NASC ÎNTREBĂRI
FENOMENE NEEXPLICATE
Plantația Myrtles este un loc cu un trecut întunecat și complicat.
De peste 40 de ani, vizitatorii au luat locul cu asalt,
dorind să experimenteze
presupusa activitate paranormală de aici.
REGISTRUL POSIBILITĂȚILOR
CE BÂNTUIE PLANTAȚIA MYRTLES?
Bun-venit la Myrtles! Sunt Hester Eby. Vă voi face un mic tur.
Printre favoritele mele, sala mare de mese.
Când zici Plantația Myrtles, zici casă bântuită.
Dar e mult mai mult de atât.
GHID TURISTIC EMERIT
Și am descoperit asta în timp.
Myrtles a fost mereu
printre cele mai faimoase case bântuite americane.
ORORI ASCUNSE
CEA MAI BÂNTUITĂ DIN AMERICA?
Lanterna a pornit de una singură.
În timp ce dormim, sunetele ciudate se intensifică.
ȘUIERAT!
Jur că am simțit cum îmi șoptea cineva în ureche.
Myrtles se află în St. Francisville, Louisiana,
la aproape 40 km nord de Baton Rouge.
E o comunitate mică, pitorească, de tip turistic,
care impresionează prin șarm și personalitate.
Iată dormitorul franțuzesc!
Aici, toate piesele sunt originale.
Păpușile sunt doar decorațiunile noastre,
dar mulți au povești cu ele.
Mai ales cu cele care se află în camera Fannie Williams.
Mulți devin ușor para... Spun că păpușile își schimbă poziția.
Unele persoane mi-au zis: „E cineva acolo.”
„Poate nu e vizibil, dar cineva există.”
Și îi cred.
Alte persoane îmi spun când pleacă:
„Chiar credeți în asta?” Iar eu le zic: „Da, cred.”
Legătura mea cu Myrtles a început în urmă cu ani, când căutam de lucru,
și tot răsfoind cartea de telefon, am scăpat-o
și a căzut pe „Plantația lui M. Myrtle”.
O casă construită în 1796.
Construită de generalul David Bradford.
A condus Rebeliunea Whisky în Pennsylvania.
Și a venit în Louisiana pentru a se salva.
Portretul sugerează înfățișarea generalului.
Și ca orice tată, a aranjat căsătoria fiicei sale.
Omul considerat de el potrivit a fost judecătorul Clark Woodruff.
El s-a însurat cu Sarah, fiica generalului. A preluat totul.
A schimbat numele din Laurel Hill în Myrtles,
deoarece iubeau mirtul de mătase.
Am ajuns proprietarul Plantației Myrtles
deoarece am crescut aici. Am moștenit-o.
Ai mei au cumpărat proprietatea în ’92, când aveam opt luni.
Îi fascina ideea să se mute aici,
să devină casa lor.
Li se părea drăguț să crească un bebeluș
la un han rural liniștit, dar habar nu aveau ei.
Ai mei știau că Myrtles avea faima
de casă americană foarte bântuită când au cumpărat-o.
Nu știu dacă și credeau musai în asta.
Am avut în mod cert câteva experiențe,
majoritatea fiind lucruri văzute cu coada ochiului
sau lucruri văzute foarte specific
și a căror experiență o puteam descrie,
dar care dispăreau apoi.
Unii oameni simt lucruri.
Nu trebuie să vadă multe, pentru că simt.
Și simt uneori că, dacă mă întorc îndeajuns de repede,
e cineva lângă mine, dar nu sunt destul de rapidă încât să-l văd.
Sau văd cu coada ochiului că e cineva.
Uneori, e un parfum.
Alteori, o senzație sau: „S-a mișcat leagănul.”
„Ai văzut?”
„Da, am văzut. Să explic? Nu pot.”
Fotografia a fost făcută de mama spre finele lui 1992.
Făcea fotografii proprietății pentru asigurare.
Reînnoiau asigurarea pentru anul următor.
Fotografia nu trebuia să conțină oameni,
așa că a ales s-o facă într-o zi când era acasă singură.
A făcut pozele, le-a trimis biroului,
iar ei au sunat înapoi, spunând că în poză era cineva.
Ai mei erau un pic sceptici
cu privire la paranormalul de aici la achiziția locului.
Cred că atunci s-au schimbat lucrurile.
Sunt detectiv paranormal.
Anume, am un grup și investigăm casele
familiilor deranjate de entități paranormale.
Eu și soția am decis să petrecem noaptea aici la aniversarea de zece ani.
Deodată, ferestrele din fața noastră...
au început să vibreze violent.
Nu exista vreun mecanism care să cauzeze asta.
Am mers să ating fereastra. Și înainte s-o fac, s-a oprit.
Apoi, am ieșit să fac o poză.
N-am observat atunci, dar când am developat apoi filmul,
apărea o fetiță cățărată pe geam.
I se vede părul. I se văd mânecile bufante.
Majoritatea întâmplărilor sunt subtile. Sunt perceptibile.
Îți pui paharul pe masă,
faci altceva între timp, iar paharul se mută 15 cm.
Sau îți dai jos cerceii
și îi pui undeva, dar vezi apoi că unul lipsește.
O fi vreun spirit obsesiv-compulsiv.
Muți un lucru, îl pune la loc.
Soția e sceptică, dar nu cu locul ăsta.
Dar în celelalte investigații avute,
zice mereu: „Nu... Nu s-a întâmplat.”
Îmi arată lucruri... Eu sunt implicat trup și suflet.
„Te-ai gândit la asta? Ar fi putut fi așa.”
Dar cu casa asta, e implicată total.
Nu are o fărâmă de scepticism când vine vorba de Myrtles.
Pentru că am trăit-o.
Așteptam odată un grup pentru a intra în casă.
Și era o fetiță cu mama sa.
Am salutat-o.
Și ea mi-a zis: „De ce ești murdară?”
Mă uit în jur, să mă asigur.
Arătam cât de cât decent.
A mai zis: „Ți-e foame?”
Era foarte serioasă.
Sosise momentul să intre în casă și le conduceam spre ușă,
când ea s-a întors, privind înapoi
spre locul unde vorbiserăm.
Iar eu și mama ei am realizat că nu vorbise cu mine.
Vorbise cu altcineva.
Se uita la cineva de lângă mine.
Și oricine ar fi fost, probabil că era un pic murdară
și părea că i-ar fi fost foame.
Copiii au altă deschidere față de adulți.
Noi punem la îndoială totul. Copiii nu fac asta.
N-am idee pe cine a văzut.
Nu spun că era Chloe.
Nu spun nici că nu era alt servitor de-al casei.
Dar știu sigur că nu vorbise cu mine.
Fetița din tur n-a fost singura.
Și alți oaspeți au zărit
ce au presupus că ar fi o fantomă numită Chloe.
Se spune că a existat o tânără sclavă
care a locuit în casă la începutul anilor 1800.
Numele ei era Chloe.
Se spune că judecătorul Woodruff a adus o servitoare.
De la gât în sus, e o femeie de culoare.
Îi lipsește urechea stângă.
Poartă un turban verde să-i acopere locul.
Se presupune că înrobirea nu i-ar fi fost de ajuns,
judecătorul și abuzând-o.
Iar ea știa că trebuie să accepte.
Dacă n-o făcea, era trimisă pe câmp,
cea mai grea și urâtă muncă de pe plantație.
Cică ar fi fost prinsă ascultând,
trăgând cu urechea la chestiuni de familie.
Drept pedeapsă, se spune că i-a fost tăiată o ureche.
Conform legendei,
își petrecea majoritatea timpului ticluind metode
pentru a fi importantă iar pentru familie.
A decis să facă un tort aniversar pentru fiica cea mare a judecătorului.
A folosit seva popularului, dar otrăvitorului leandru.
Unii cred că a făcut-o spre a-i îmbolnăvi,
să poată îngriji familia și să-și dovedească așa importanța.
Alții cred că a făcut-o din răzbunare.
Că ar fi otrăvit tortul pentru a ucide familia.
Pe atunci, se spune că Sarah purta în pântec al treilea copil.
Copiii și Sarah au mâncat tortul,
dar în loc să-i îmbolnăvească, otrava i-a ucis.
După mărturisire, Chloe a fost spânzurată.
Și dacă scufundai trupul în râu, se credea
că spiritul nu se va ridica să facă rău nimănui.
Ceva a mers pe dos în acea noapte.
Spiritul ei e cu siguranță aici.
Mulți vizitatori au parte de o noapte liniștită aici.
Alții nu au. Alții susțin că o văd.
Povestea lui Chloe e emblematică pentru Myrtles,
dar istoria scrisă din jurul ei
lasă loc de întrebări fără răspuns.
A EXISTAT CHLOE CU ADEVĂRAT?
Când scriam o carte despre locuri faimoase
din SUA care ar fi bântuite,
evident că a trebuit să vin aici, la Plantația Myrtles.
Mă consider sceptică, dar nu cinică.
Am încercat să fiu deschisă.
Prima oară când am venit, am făcut un tur pe timp de zi,
dar am făcut apoi și unul noaptea.
Și la fiecare tur, pare că apar noi povești despre noi fantome.
Povestea evoluează, se adaugă ceva în permanență.
Din păcate, cea mai faimoasă poveste cu fantome de la Myrtles
e cea care nu are o mare autenticitate să o susțină.
Asta ar fi povestea lui Chloe.
A fost văzută deseori
ca fiind o femeie cu o eșarfă verde sau un turban verde în jurul capului.
În anii 1950, când Marjorie Munson a preluat plantația
și i s-au spus povești cu fantome,
i s-a zis și despre o experiență cu o femeie din casă,
care purta un turban, o eșarfă verde, în jurul capului.
Iar povestea s-a păstrat, cum că o fantomă bântuie casa.
Femeia cu turban verde părea să fie fantoma rezidentă.
Când povestea lui Chloe a apărut din neant,
s-a folosit povestea fantomei cu turban verde,
chiar dacă descrierile nu coincideau.
Dar nu lăsăm datele să strice o poveste bună.
Asta s-a petrecut aici.
Inițial, fantoma era o doamnă franțuzoaică,
care purta o rochie verde.
Pe măsură ce-a trecut timpul,
a devenit o tânără doică francez-canadiană,
care purta o bonetă verde.
Uneori, avea tenul alb. Alteori, îl avea de culoare.
În unele povești, era tânără și frumoasă.
În altele, era în vârstă și solidă.
Povestea are numeroase probleme.
Una dintre ele e că nu există dovezi scrise
cum că familia Woodruff a avut o sclavă numită Chloe.
Există evidența celorlalți sclavi,
cu numele lor, dar Chloe nu apare acolo.
Cred că există atâtea versiuni de Chloe,
pentru că ea trebuie să se potrivească vremurilor noastre.
Întorcându-ne în timp,
există mai multe legături cu istoria francez-canadiană.
În consecință, în anii 1920 și 1940, ar fi avut sens o asemenea fantomă.
Dar în prezent, ce lucru oribil din societate ne vine în minte?
Rasismul. Sclavia.
Cred că fantoma e mereu plăsmuirea imaginației noastre,
conectată la prezent.
Cred că asta m-a deranjat
cel mai tare la loc când am venit prima oară.
Căutam istorie autentică
și am realizat că istoria relatată atunci,
și care încă e relatată, e imposibilă.
Cred că poveștile despre Myrtles sunt sigur...
Sunt povești din folclor, date mai departe.
Mi-au fost spuse toată viața.
Sunt părți ale poveștii despre care știm că s-au dovedit a fi incorecte,
dar sunt atât de înrădăcinate în folclor,
încât continuă să fie spuse.
A reușit să reziste
fiind doar o proprietate menită divertismentului.
Pot exista mereu păreri diferite.
Ești sigur că s-a petrecut așa ori altfel? Sigur!
Nu suntem aici să dovedim nimic nimănui.
Mă bucură să spun povești.
Noi, ca ghizi turistici, ne bucurăm să spunem povești și atât.
Ne place să distrăm oaspeții.
Poveștile din folclor pot fi transmise.
Cred că sunt o parte integrantă din casă.
Aceste povești sunt atașate casei și există de multă vreme,
de peste 100 de ani.
Experiențele și poveștile oamenilor nu pot fi ignorate.
Putem lua povestea lui Chloe și spune: „Uite numai cât de oribil e!”
Cineva ar putea spune: „E o poveste incluzivă.”
„Vedeta poveștii e o femeie afro-americană.”
Dar e antagonista
și n-a existat, n-a făcut nimic greșit.
Chloe e una dintre cei morți aici și doar una dintre povești.
Fie că a existat ea sau nu,
aici au avut loc crime, morți și alte tragedii de familie.
Chiar dacă poveștile din folclor și cu fantome spuse la Myrtles
ar putea fi parțial neadevărate, un lucru este cert.
Nenumărați vizitatori au raportat experiențe inexplicabile.
DACĂ CHLOE N-A EXISTAT, CINE BÂNTUIE PLANTAȚIA MYRTLES?
Cred că Myrtles chiar are toate ingredientele unui loc bântuit.
Are istoria în spate.
Am verificat arhivele pentru a descoperi adevărul poveștii.
PLANTAȚIA MYRTLES
Când David Bradford a venit aici în anii 1700,
și-a adus familia și a înființat o plantație.
DNA BRADFORD
Era un avocat care hotărâse să ofere șansa
celor din zonă să studieze Dreptul.
Printre elevii săi era Clark Woodruff,
care venise să învețe pentru a deveni avocat.
Și acesta s-a îndrăgostit
de fiica judecătorului Bradford, Sarah Mathilda.
Aceștia s-au căsătorit și au avut trei copii.
După moartea lui Bradford, au moștenit casa.
În 1823, Sarah a murit.
Dar nu otrăvită de tort.
S-au verificat arhivele și s-a aflat că Sarah murise de febră galbenă.
FEBRĂ GALBENĂ
A fost cam tragic,
dar el a rămas cu copiii în casă.
În vara următoare, doi copii i-au murit,
tot de febră galbenă.
Nimeni n-a murit otrăvit cu tort.
Sarah trebuia să aibă în pântec
al treilea copil, deci Octavia n-ar fi existat,
dar aceasta sigur a existat.
Woodruff și-a trimis fiica cea mare la internat
și a vândut locul familiei Stirling după câțiva ani.
Și aceștia au suferit tragedii aici.
Doar patru din cei nouă copii au ajuns la maturitate.
Ceilalți au murit din cauze naturale aici, în casă, pe proprietate.
După asta, casa a fost vândută de mai multe ori.
Alte tragedii s-au petrecut.
Adevărata istorie a Plantației Myrtles are de-a face cu multă tragedie,
cu multe traume.
Au avut loc destul de multe morți în casă.
CRIME ÎNFIORĂTOARE
UCIS ÎN TIMP CE JUCA CRIMA RĂMÂNE NEREZOLVATĂ
Ginerele soților Stirling a fost ucis.
Crima n-a fost rezolvată.
ÎMPUȘCAT MORTAL
Cineva s-a înecat urmărind niște vite rătăcite.
Și lista tot continuă.
Dacă presupunem că fantomele rămân
deoarece au treburi neterminate, locul acesta sigur le are.
Dintr-un anumit motiv,
și nu știu care, casa reprezintă istoria neliniștii,
furiei și durerii, iar asta...
O teorie ar fi că a rămas întipărită în casa asta.
La câte persoane au fost care nu se cunosc,
n-au nicio legătură,
dar au raportat apariții foarte similare
și evenimente în casă, chiar cred că poate fi bântuită.
Stăteam afară, pe verandă.
Și erau persoane care se relaxau acolo
și ne ziceau cât de frumos e să avem ospătărițe
și ospătari la costum.
Ai noștri nu poartă costum.
Nu știm pe cine vedeau ei perindându-se.
Fantomele, spiritele de aici, probabil că se atașează de tine.
Știu că e o fetiță aici căreia-i place să aibă copii în preajmă.
Fiul meu nu și-a mai amintit.
Era mic când l-am adus și l-am întrebat: „Unde-ai fost?”
Și a zis: „Mă jucam cu fetița blondă acolo.”
Nu erau alți copii în zonă.
Au locuit mulți copii aici, în casă.
Familia Stirling a pierdut o parte din copii de mici.
Există posibilitatea ca fantomele lor să fi rămas în urmă.
Sunt povești în care s-au văzut copii în oglindă,
dar mai ales cu oameni care îi aud râzând, jucându-se.
S-au văzut copii jucându-se pe verandă, în haine de epocă.
Fiecare trebuie să trăiască așa ceva și uneori...
Unii trăiesc ceva neplăcut.
Nu știu ce le-a stârnit,
dar știu că nouă au tendința să ni se arate.
Odată, voiam să plecăm
și ne-am întors în cameră să verificăm dacă n-am uitat ceva.
În mijlocul camerei, era o bilă mare.
Am fi văzut-o peste noapte. Și m-am mirat.
Am luat-o și zic: „De unde-a apărut?”
Și de sub aceeași măsuță, mai iese o bilă.
De obicei, umblu cu un reportofon la mine.
Împachetam alături de soție.
Deodată, o femeie, care practic nu era acolo, zice: „Te urăsc.”
Am ascultat mai târziu și-am zis:
„Se pare că am supărat pe cineva.”
Te urăsc.
Punem întrebări.
„Ești acolo?” Asemenea lucruri.
Dacă ai noroc, primești un răspuns inteligent.
Plângi pentru mine?
Ai auzit asta?
După cum se vede, sunt patru camere la etaj.
Sunt denumite după anumite persoane asociate cu această casă.
În camera asta, denumită John Leake, aveam piciorul în afara patului
și cineva mi-a apucat glezna, jucându-se cu degetele mele.
CAMERA JOHN W. LEAKE
Odată, ședeam la parter, în jur de ora unu noaptea,
când candelabrul a început brusc să se legene înainte și înapoi.
Am crezut că va cădea din tavan.
Apoi, o tânără,
pe care-o cunoscusem în noaptea aceea, zice: „O vedeți?”
Zic: „Pe cine?” „E în fața ta.” Și mi se zburlește părul. Îngheț.
Zice: „E tare furioasă pe tine.”
„Dă din deget în fața ta și țipă la tine.”
Și spun: „Uau!”
Doar urmăream candelabrul zgâlțâindu-se de nebun.
Lumina devine mai slabă și zic: „E în fața mea acum?”
„Nu, a trecut pe lângă mine.”
„S-a dus în sala de mese a copiilor,
unde ți-ai instalat camera.”
M-am dus și-am început să fac poze peste tot, cu ambele camere.
Și am dus rola de film
la un atelier unde știam că developează filmele repede.
Tipul iese și zice: „Vii de la aeroport?”
Zic: „Nu, de ce?” Iar el: „Tot filmul e ars.”
De ce te tot întorci?
Bună întrebare. Mulți mi-au pus-o.
E ca și cum te-ai da în roată sau într-un carusel.
Îngheți când urcă până în vârf,
dar apoi, spui: „Hai! S-o mai facem o dată!”
Una peste alta, sunt un fan al paranormalului,
care adoră Plantația Myrtles.
Activitatea paranormală de la Myrtles
variază de la apariții inocente și până la agresiuni fizice.
Dar ce încearcă să transmită?
VOR SPIRITELE SĂ RECUNOAȘTEM
ADEVĂRATA ISTORIE A PLANTAȚIEI MYRTLES?
Dacă punem Myrtles din prezent într-o cronologie mai lungă,
e parte dintr-o poveste de 200 de ani
de încercări de-a face plantația profitabilă.
Înainte de emancipare, a însemnat forțarea sclavilor să crească bumbac.
După prăbușirea industriei bumbacului la început de secol 20,
s-au făcut bani din promovarea unui turism rasial,
care oferea americanilor albi fantezia puterii și a supremației.
Aceeași dinamică se menține și în prezent.
Dar în secolul 21,
sunt mai mulți americani incomodați de asta sau care văd probleme mari.
Administrăm o plantație în zilele noastre și o modernizăm,
în sensul că e deschisă tuturor, oricine ar fi.
Sunt conștient că unora li se poate părea insultător.
Și pentru cei care se simt lezați de asta,
vreau să-mi spună ce putem face pentru a îmbunătăți situația.
Proprietarii de plantații din zonă au lăsat adesea înregistrări detaliate.
Și putem vedea cum funcționa rutina zilnică
pe aceste plantații.
Bennet H. Barrow,
un colonist care locuia la vreo doi kilometri de Myrtles,
a ținut un jurnal zilnic.
În acel jurnal, a scris
despre tortura provocată personal
unui număr de aproximativ 100 de persoane deținute.
Biciuiri, scufundarea capetelor sclavilor sub apă...
Un amestec barbar și groaznic de durere fizică și umilire publică.
Cred că modul de a trata locul ăsta ar trebui să se schimbe...
Spuneți povestea lui Chloe. Apoi, că nu e adevărată.
Nu doar Myrtles a evitat o abordare istorică,
luând una îndreptată spre turism.
Multe alte plantații au făcut la fel.
Și, după cum reiese pe rețelele de socializare, mulți se opun ideii.
Plantația asta a fost transformată-n han.
Locul unde strămoșii mei au fost uciși, bătuți, violați...
E foarte dubios cum lumea se căsătorește pe plantații.
Domnul știe câți sclavi au fost linșați, torturați ori îngropați acolo!
Și unii merg să se bucure de nunta vieții lor acolo.
Istoria sclaviei din țară e mereu negată. Și acum, e batjocorită,
fiind transformată în loc de vacanță de lux.
ÎNCĂ SE FAC BANI DIN SCLAVIE ÎN 2022! DEZGUSTĂTOR!
NU. E UN LUCRU DE-A DREPTUL ORIBIL. DE CE?
AR TREBUI DONATE MUZEULUI ISTORIEI DE CULOARE
ȘI FĂCUTE MINIMUZEE
Aș vrea să ne dăm silința să recuperăm poveștile
și perspectivele celor înrobiți.
Oameni care se speteau să supraviețuiască
în condiții vitrege extreme și de opresiune.
Care voiau să creeze familii, comunități, să transmită cultura.
Acele povești mi se par mult mai puternice
și mult mai profunde și fascinante
decât poveștile care adulează
femeile în crinolină, care mănâncă sandvișuri pe verandă.
Din păcate, multe dintre poveștile sclavilor de la Myrtles
s-au pierdut,
deoarece pe atunci,
nu se țineau însemnări constante despre viețile lor.
E foarte copleșitor. E ceva care...
În spatele scenei, cu camera oprită, e important pentru noi
să ne asigurăm că reprezentăm lucrurile corect.
Și e provocator și incomod.
Oricât de complicată ar fi istoria de la Myrtles,
dar și utilizarea curentă a proprietății,
un lucru este clar.
Aici locuiesc fantome de multe soiuri.
Când murea cineva pe plantație, era un obicei
ca toate oglinzile să fie învelite în negru.
Când judecătorul Woodruff și-a pierdut din familie,
se presupune că a fost multă confuzie,
iar oglinda aceasta era agățată în sala mare de mese.
Și ar fi rămas neacoperită.
De partea asta a oglinzii, se pot vedea amprente, urme de lăbuțe.
Se spune că spiritele acelor persoane încă locuiesc în ea.
Multe persoane fac poze oglinzii.
În acea secțiune, ies două chipuri de copilași.
Reacționează tare la oglindă. Uite, aproape de pete.
Oglinda? Nu cred. Are 200 de ani.
Nu e element original din casă.
Acea presupusă față și acele amprente sau urme de gheare,
mie mi se par mai mult imperfecțiuni ale oglinzii.
Amprentele par a exista,
dar ar putea fi ale celor care-au făcut oglinda.
Am văzut chestii în oglindă.
Era unu-două noaptea, eu și cumnatul meu încă eram treji.
Mă uitam în oglindă, mi s-a părut ca văd o lumină-n ea
și am zis că e trafic afară.
Ne-am ridicat să vedem.
În oglindă, erau trei bile de lumină.
Tot săreau din loc în loc, ca într-un joc.
M-am uitat la cumnat și părea învăluit într-o aură.
Purta o cămașă albă
și lumina ca și cum era într-un club, cu lumini ultraviolete.
Amândoi eram terifiați și era...
Puteai simți multă energie, care a dispărut apoi.
Și lumina a dispărut.
Multe persoane susțin că au văzut lucruri în oglindă,
fie cu propriii ochi, fie în pozele făcute.
Și e cel mai fotografiat loc de pe plantație.
CREDEȚI? PRIVIȚI ÎN SPATELE FOTOGRAFEI
FANTOMA DE LA MYRTLES TUR ȘI POZE
Multe persoane vin și fac poze,
iar mai apoi, descoperă că sunt poze cu fantome.
Fie fetițe, fie o văd pe Chloe.
Dar după ce-au făcut poza, de regulă.
Am examinat anumite fotografii
și recunosc unele fantome.
Uneori, vin de pe aplicații cu fantome.
Sunt folosite des și în alte poze cu locuri faimoase.
APLICĂ FANTOMĂ
Există numeroase aplicații cu fantome
și îți poți crea cu ușurință fantoma.
Fotografiezi ceva.
Nu e nimic acolo și adaugi o poză cu o fetiță ciudată
și iată fantoma!
Dacă ne uităm la legendara poză cu fantoma, nu are o calitate prea bună.
E foarte încețoșată. E dificil de observat detalii.
Și sunt multe explicații naturale pentru ce-ar putea fi în poză.
Ar putea fi poza unei umbre.
Ar putea fi unelte, echipament
sau alte lucruri depozitate acolo atunci.
Cred că se potrivește cu părerea multora că aceea e Chloe.
E ceea ce oamenii vor să vadă în acea poză.
Dar nu fiecare poză făcută la Myrtles
are o explicație logică.
Odată, ploua cu găleata.
Averse puternice și o ceață rece și deasă
se lăsase peste iaz.
Am zis: „Merg să fac poze.”
Am pus trepiedul. Am folosit filmul de mare viteză.
Am developat filmul și mi-am dorit să fi făcut mai multe poze.
Era o luminiță roșie în foișor
care s-a mărit, apărând ceva ce aducea cu o femeie cu pălărie.
Asta e interpretarea mea.
Ar fi putut fi multe, dar ceva se vede clar.
Trebuia să fac și alte poze, deoarece părea că se transformă
în ceva mai mult.
Vă îndemn în mod cert să veniți la Plantația Myrtles
și să vă bucurați de folclor, de povești.
Trăiți experiența ca divertisment.
Dar foarte important e să onorați și istoria.
Istoria e foarte importantă
și nu vrem s-o ștergem cu ficțiune.
Spun tuturor:
„Veniți cu mintea deschisă și fiți atenți la tot.”
„Respectați casa mai mult decât orice.”
„Respectați istoria.”
Sper ca lumea să rămână încântată de paranormalul proprietății
și să cocheteze cu folclorul și bântuirile.
Dar sper să o transform și în altceva,
într-un loc care oferă tot mai multe motive de vizitat
și continuă să fie un spațiu, un loc
care distrează și primește oameni de toate soiurile.
Îl cunosc pe Morgan de când avea 18 luni.
Conduce acum Myrtles și face o treabă grozavă.
Vă va spune, dacă n-a spus deja,
că nu el conduce Myrtles, ci viceversa.
Mulți mă întreabă dacă credeam în fantome înainte de Myrtles.
Da, mereu am crezut.
Dar e ceva în a fi prezentă și a crede în fantome,
iar apoi, la a fi receptivă la ce e aici.
Nu cunoaștem atâtea lucruri.
E un cântec spiritual vechi, care spune:
„Voi afla mai multe pe parcurs.”
Sunt atâtea lucruri neștiute, dar sunt gata să le aflu?
Pot să aștept.
Dar când fac acele poze
și văd ceva ce nu se vede cu ochiul liber,
ajung să mă întreb: ce se petrece cu adevărat?
Cine te urmărește?
Adevărata istorie de la Myrtles
poate va rămâne mereu neclară,
dar un lucru e cert.
Noi suntem vizitatorii.
Nu ei.
Subtitrarea: Maria Andreea Crintea