U ovom kraju svi znaju
da su plantaže uklete i da ih posjećuju ljudi koji su tu prije živjeli,
ali nikad nisam pomislila da postoje duhovi.
Došli smo posjetiti prijatelja i namjeravali smo otići na večeru.
Nakon večere moj je suprug htio razgledati.
Ušli smo u sobu, a ja sam fotografirala.
Bez bljeskalice. Nisam očekivala da ću išta vidjeti.
Fotografirala sam odavde.
Obišla sam oko kreveta.
Fotografirala sam i krenula van. Bila sam posljednja u sobi.
Jedne večeri nakon posla
sjedili smo na kauču i prisjećali se posjeta plantaži.
Gledala sam slike i sve su bile užasne.
Bile su tamne i mutne.
No onda sam naišla na jednu koja me šokirala.
Ovo je slika...
Izgleda kao ovaj prozor.
Slika je mnogo manja nego kad osoba stoji pored njega.
Veličina nema smisla.
ČUDNI DOSJEI OTVARAJU NOVA PITANJA
NERAZJAŠNJENI DOSJEI
Plantaža Jorgovan mjesto je mračne i komplicirane prošlosti.
Brojni posjetitelji već više od 40 godina dolaze ovamo
u želji da dožive paranormalne aktivnosti koje se ovdje događaju.
MOGUĆI SCENARIJI
ŠTO PROGONI PLANTAŽU JORGOVAN?
Dobro došli.
Ja sam Hester Eby. Pokazat ću vam kuću.
Jedna od mojih najdražih soba, glavna blagovaonica.
Kad se spomene plantaža Jorgovan, pomislite na ukletu kuću.
No ona je mnogo više od toga. Naučila sam to za svog boravka ovdje.
Ova je kuća oduvijek na glasu kao jedna od najukletijih u SAD-u.
PLANTAŽA SKRIVA UŽASE
NAJUKLETIJA KUĆA U SAD-U?
Svjetiljka se sama uključila.
Čudni se zvukovi tijekom noći pojačavaju.
ZVIŽDANJE!
Osjetio sam kako mi netko šapće na uho.
Plantaža se nalazi u St. Francisvilleu u Louisiani.
Oko 40 km sjeverno od Baton Rougea.
To je mali, simpatični pansion
s mnogo šarma i osobnosti.
Ovo je francuska soba.
U ovoj je sobi sve autentično.
Lutke su ovdje samo kao ukras,
ali mnogi ljudi imaju priče.
Osobito vezano uz lutke u sobi Fanny Williams.
Mnogi postanu parano... Kažu da mijenjaju položaj.
Ljudi su mi govorili da je netko ondje.
„Možda ne vidiš, ali ondje je.”
Vjerujem im.
Neki bi me na odlasku pitali vjerujem li doista u to,
a ja bih rekla da vjerujem.
Došla sam ovamo jer sam trebala posao.
Ispustila sam telefonski imenik
i pao je na slovo J. Plantaža Jorgovan.
Kuća je izgrađena 1796. godine.
Izgradio ju je general David Bradford.
Vodio je pobunu zbog viskija u Pennsylvaniji, pa pobjegao u Louisianu.
Ovdje možete pogledati kako je izgledao.
I kao svaki otac, dogovorio je brak svojoj kćeri.
Mislio je da je sudac Clark Woodruff pravi muškarac za nju.
Oženio je generalovu kćer Saru i preuzeo imanje.
Promijenio je ime iz Laurel Hill u Jorgovan
jer su voljeli jorgovane.
Postao sam vlasnik plantaže
jer sam odrastao ovdje i naslijedio je.
Moja je obitelj kupila imanje 1992. godine kad sam imao osam mjeseci.
Htjeli su se preseliti ovamo
i stvoriti dom.
Mislili su da bi bilo zgodno podizati dijete
u uspavanom seoskom pansionu. Nisu ni slutili što ih čeka.
Znali su da govore kako je kuća ukleta kad su je 1992. godine kupili.
Ne znam jesu li vjerovali u to.
Imao sam nekoliko iskustava.
Obično bi mi se učinilo da sam nešto vidio.
Mogao bih opisati to iskustvo,
ali onda bi nestalo.
Neki ljudi nešto osjete.
Ne moraju ništa vidjeti jer mogu osjetiti.
Katkad imam osjećaj da ako se dovoljno brzo okrenem,
netko će biti kraj mene, ali nisam dovoljno brza da vidim.
Ili krajičkom oka nekoga vidim.
Ponekad je to miris.
Ponekad je to samo osjećaj. Ili se zanjiše naslonjač.
„Jesi li vidjela?”
„Da, jesam. No ne mogu objasniti.”
Ovu je fotografiju snimila moja mama krajem 1992. godine.
Fotografirala je posjed radi osiguranja.
Trebali su ugovoriti novu policu.
Na slikama nije smjelo biti nikoga,
pa je slikala kad je ondje bila sama.
Snimila ih je i poslala osiguranju.
Oni su je nazvali i rekli da je netko na fotografiji.
Moji roditelji nisu vjerovali
da ovdje ima paranormalnih aktivnosti kad su kupili imanje,
ali mislim da su se tad predomislili.
Istražujem paranormalno.
Istražujemo kuće čiji vlasnici imaju problema s duhovima.
Supruga i ja odlučili smo ovdje provesti desetu godišnjicu.
Prozori su odjednom...
Počeli su se jako tresti.
Nije bilo mehanizma koji je to mogao izazvati.
Krenuo sam dodirnuti staklo, ali onda je prestalo.
A onda sam izašao kako bih fotografirao.
Nisam odmah vidio, ali kad sam razvio film,
na prozoru sam vidio djevojčicu.
Vidi joj se kosa i napuhnuti rukavi.
Većina onoga što se ovdje događa vrlo je suptilno.
Stavite čašu na stol,
okrenete se, a čaša se nalazi 15 cm dalje.
Ili skinete naušnice i spremite ih, a onda otkrijete da jedna nedostaje.
Jedan duh navodno pati od OKP-a.
Pomaknete li nešto, ona će to vratiti.
Moja žena je skeptična, ali ne kad se radi o ovoj kući.
Kad istražujem duhove,
uvijek mi kaže: „Ne, to je nemoguće.”
Ukazuje mi na mnogo toga. Ja se posve udubim.
„Razmislio si o tomu? Možda je ovo, možda je ono.”
No što se tiče ove kuće, i ona je potpuno posvećena istrazi.
Mislim da ne postoji ni trunka sumnje kad je riječ o ovoj kući.
Sami smo to doživjeli.
Jednom smo čekali skupinu da uđe u kuću.
Među njima je bila djevojčica s majkom.
Pozdravila sam je,
a ona je rekla: „Zašto si prljava?”
Pogledala sam se kako bih provjerila.
Izgledala sam pristojno.
Rekla je: „Jesi li gladna?”
Bila je vrlo ozbiljna.
Bilo je vrijeme da uđu u kuću. Otpratila sam ih do vrata,
a ona se okrenula i gledala mjesto gdje smo maločas razgovarale.
Njezina majka i ja shvatile smo da se ne obraća meni.
Obraćala se nekom drugom.
Gledala je nekoga iza mene.
Tko god ta osoba bila, možda je bila malo prljava
i možda je djelovala gladno.
Za razliku od odraslih, djeca su otvorena.
Sve preispitujemo, a djeca to ne rade.
Ne znam koga je vidjela.
Ne znam je li to bila Chloe ili neka druga sluškinja.
No znam da se nije obraćala meni.
Ta djevojčica nije jedina.
I drugi su gosti nešto vidjeli. Misle da je to duh po imenu Chloe.
Priča se da je početkom 19. stoljeća u kući živjela mlada robinja.
Zvala se Chloe.
Priča kaže da je sudac Woodruff uzeo sluškinju.
Bila je crnkinja.
Nije imala lijevo uho.
Nosila je zeleni turban kako bi to sakrila.
Navodno nije bila samo robinja,
već ju je i zlostavljao.
Znala je da se ne smije buniti.
Da se pobunila, završila bi u polju,
a to je bio najteži i najgori posao na plantaži.
Uhvaćena je kako ih prisluškuje dok su razgovarali o nečemu privatnom.
Navodno su joj za kaznu odsjekli uho.
Nakon toga je provodila mnogo vremena razmišljajući što bi mogla učiniti
kako bi opet postala važna obitelji.
Odlučila je ispeći rođendansku tortu za sučevu najstariju kćer.
Koristila je sok otrovnog oleandra.
Neki misle da je samo htjela da im pozli
kako bi ih njegovala i dokazala koliko im je bitna.
Drugi smatraju da je to učinila iz osvete.
Da je stavila otrov u tortu kako bi ubila obitelj.
Sarah je tada bila trudna s trećim djetetom.
Djeca i Sarah pojeli su tortu,
ali nije im samo pozlilo. Umrli su.
Nakon priznanja, Chloe su objesili.
Vjerovali su da ako stave uteg i tijelo bace u rijeku,
duh neće moći izaći i nekome nauditi.
No nešto je te noći pošlo po zlu.
Njezin je duh ovdje.
Mnogi ovdje provedu noć i sve je vrlo mirno.
No neki tvrde da su je vidjeli.
Priča o Chloe jedna je od najpoznatijih,
ali u dokumentaciji postoje neka neodgovorena pitanja.
JE LI CHLOE ZAISTA POSTOJALA?
Kad sam pisala knjigu o najpoznatijim ukletim mjestima u SAD-u,
morala sam posjetiti plantažu Jorgovan.
Smatram da sam skeptik, ali nisam cinik.
Pokušavam biti otvorena uma.
Kad sam prvi put došla ovamo, otišla sam u obilazak danju,
a onda još jednom i noću.
Čini se da se svaki put pojave nove priče o novim duhovima.
Stalno se nešto dodaje i razvija.
Nažalost, najpoznatija priča o duhovima vezana uz ovu plantažu
nije baš autentična.
To je priča o Chloe.
Mnogo je puta viđena kao žena sa zelenom maramom ili turbanom oko glave.
Kad je 1950-ih Marjorie Munson preuzela plantažu
i čula priče o duhovima,
ispričali su joj o iskustvu sa ženom
koja je oko glave nosila zeleni turban ili maramu.
I krenula je priča da postoji duh koji proganja kuća.
Duh žene sa zelenim turbanom.
Kad je priča o Chloe stvorena iz ničega,
koristila je elemente priče o duhu sa zelenim turbanom
iako se opisi nisu podudarali.
No ne želimo da činjenice pokvare dobru priču.
U početku je bila starija Francuskinja
koja je nosila zelenu haljinu.
Kako je vrijeme prolazilo,
postala je mlada dadilja iz francuske Kanade sa zelenim šeširom.
Neki kažu da je bjelkinja. Drugi da je crnkinja.
Ponekad je mlada i lijepa,
a ponekad krupna, starija žena.
Ova je priča vrlo problematična.
Ne postoje zapisi
da je obitelj Woodruff imala robinju po imenu Chloe.
Postoje zapisi o drugim robovima,
ali Chloe se nigdje ne spominje.
Mnogo je različitih verzija Chloe
jer se Chloe mora uklopiti u naše vrijeme.
Vratimo li se dublje u prošlost, nalazimo vezu s francuskom Kanadom.
Za duha u 1920-im i 1940-im godinama, to bi imalo smisla.
Što je danas jedna od najgorih tema o kojoj možemo raspravljati?
Rasizam i ropstvo.
Duh je uvijek plod naše mašte i povezan je s vremenom u kojem živimo.
Mislim da me to najviše mučilo kad sam prvi put došao ovamo.
Želio sam saznati istinu.
No shvatio sam da je priča koju ovdje prepričavaju nemoguća.
Priče o plantaži narodna su predaja koja se prenosi s naraštaja na naraštaj.
Pričaju mi te priče cijeli život.
Znamo da su neki dijelovi priče netočni,
ali to je toliko ukorijenjeno u ovdašnji folklor
da se i dalje prepričavaju.
Mislim da te priče
ne treba shvatiti preozbiljno.
Moguća su različita tumačenja.
Nitko ne zna što se zapravo dogodilo.
Ne pokušavamo nikomu ništa dokazati.
Volim pričati priče.
Turistički smo vodiči i volimo pričati priče. To je sve.
Volimo zabavljati goste.
Nemam ništa protiv narodne predaje.
To je dio ove kuće.
Te su priče vezane uz kuću i prepričavaju se preko 100 godina.
Ne smijemo zanemariti iskustva i priče tih ljudi.
Možemo se usredotočiti na priču o Chloe i reći kako je užasna.
No netko bi mogao reći da je priča inkluzivna
jer je glavna junakinja crnkinja.
No ona je negativka. Nije postojala i nije učinila ništa loše.
Chloe je tek jedna od ljudi koji su ovdje umrli i jedna od priča.
Postojala ona ili ne,
ovdje je bilo još ubojstava, smrti i drugih obiteljskih tragedija.
Možda ovdašnje priče o duhovima nisu posve istinite,
jedno je sigurno.
Mnogi posjetitelji imali su iskustva koja je nemoguće objasniti.
Ova kuća ima sve preduvjete kako bismo je smatrali ukletom.
Ima uporište u povijesti.
Potrudio sam se saznati istinu.
David Bradford došao je početkom 18. stoljeća.
Doveo je obitelj i zasadio plantažu.
Bio je odvjetnik.
Odlučio je podijeliti svoje znanje s onima koji žele studirati pravo.
Jedan od studenata bio je Clark Woodruff
koji je došao izučiti za odvjetnika.
Usput se zaljubio u kćer suca Bradforda, Saru Matildu.
Vjenčali su se i imali troje djece.
Nakon Bradfordove smrti preuzeli su kuću.
Sarah je umrla 1823. godine,
ali ne od otrovne rođendanske torte.
Lako sam saznao da je umrla od žute groznice.
Bila je to tragedija,
ali ostao je u kući s djecom.
Sljedećeg ljeta umrlo mu je dvoje djece.
Također od žute groznice.
Nitko nije umro od otrovne rođendanske torte.
Sarah je navodno bila trudna s trećim djetetom.
To bi značilo da Octavia nije postojala, što nije istina.
Najstariju kćer poslao je u internat
i nakon nekoliko godina kuću je prodao obitelji Stirling.
I oni su doživjeli brojne tragedije.
Imali su devetero djece, no odraslo je samo četvero.
Ostala su ovdje umrla prirodnom smrću.
Kuća je nakon toga često mijenjala vlasnike.
Bilo je još tragedija.
U povijesti plantaže bilo je mnogo tragedija i traumatičnih događaja.
Mnogo je ljudi umrlo u kući.
STRAŠNA UBOJSTVA
Ubijen je zet Stirlingovih.
To ubojstvo nikad nije riješeno.
Netko se utopio nakon potjere za zalutalom stokom.
Popis se nastavlja.
Pretpostavimo li da se duh zadržava u kući kad ima nedovršenog posla,
ovdje je to svakako slučaj.
Iz nekog je razloga u ovoj kući bilo
mnogo bijesa i tuge.
Prema jednoj teoriji, kuća to nosi u sebi.
U kući je bilo mnogo ljudi koji se međusobno ne poznaju,
a prijavili su vrlo slične susrete i događaje u kući,
pa mislim da bi mogla biti ukleta.
Nalazimo se na stražnjem trijemu.
Mnogi bi gosti ovdje sjedili
i poslije rekli kako je lijepo što su konobarice i konobari kostimirani.
Nemamo kostimirane konobare.
Ne znamo koga su vidjeli.
Možda se ti duhovi nekako povežu s vama.
Znam da jedna djevojčica voli kad su u blizini djeca.
Moj se sin toga ne sjeća,
no bili smo ovdje kad je bio mali. Pitao sam ga gdje je bio.
Rekao je da se igrao s plavokosom djevojčicom,
ali ovdje nije bilo djece.
U ovoj je kući bilo mnogo djece.
Obitelj Stirling izgubila je mnogo djece u ranoj dobi.
Moguće je da su se ovdje zadržali i njihovi duhovi.
Postoje priče da možete vidjeti dijete u zrcalu
ili ih čujete kako se smiju i igraju.
Neki su na trijemu vidjeli djecu u starinskoj odjeći.
Morate to doživjeti na vlastitoj koži.
Ponekad vas čeka neugodno iskustvo.
Ne znam što je tomu uzrok,
ali znam da nam često daju do znanja da su ovdje.
Jednom smo na odlasku odlučili provjeriti jesmo li što zaboravili.
Usred sobe bio je veliki kliker.
Vidjeli bismo ga tijekom noći. Iznenadio sam se.
Podigao sam ga i pitao: „Odakle sad ovo?”
A ispod komode dokotrljao se još jedan.
Obično kod sebe uvijek imam diktafon.
Supruga i ja smo spremali stvari.
Neki je ženski glas pokraj mene rekao: „Mrzim te.”
Poslije sam pustio snimku i pomislio kako sam nekoga naljutio.
Mrzim te.
Postavljamo pitanja.
„Jesi li ovdje?” i slično.
Ako imate sreće, dobit ćete razgovijetan odgovor.
Plačeš zbog mene?
Jesi li čula?
Kao što vidite, na gornjem su katu četiri sobe.
Sve su nazvane po ljudima koji su povezani s ovom kućom.
U sobi Johna Leakea noga mi je virila iz kreveta,
a netko me zgrabio za gležanj i počeo se igrati mojim prstima.
SOBA JOHNA W. LEAKEA
Jednom smo sjedili dolje oko jedan sat ujutro.
Odjednom se luster počeo ljuljati.
Mislio sam da će pasti sa stropa.
A onda me jedna mlada dama koju sam te večeri upoznao pitala: „Vidite li je?”
Pitao sam je koga. „Pred vama je.” Naježio sam se. Bilo mi je hladno.
„Jako je ljuta na vas. Prijeti vam prstom i viče na vas.”
Nisam mogao vjerovati.
Gledao sam kako se luster njiše.
Počeo se smirivati. Upitah: „Još je ispred mene?”
„Ne, prošla je pokraj mene
i otišla u dječju blagovaonicu gdje ste postavili fotoaparat.”
Otišao sam i počeo nasumično slikati s oba fotoaparata.
Film sam odnio
u studio u kojem ga brzo razviju.
Pitao me jesam li došao iz zračne luke.
Rekao sam da nisam, a on će: „Film je spaljen.”
Zašto se stalno vraćate?
Dobro pitanje. Mnogi su me to pitali.
Mislim da je to poput vožnje panoramskim kotačem ili vlakom smrti.
Umirete od straha kad se penjete prema vrhu,
a onda se spustite i poželite ići još jednom.
No samo volim paranormalno i plantažu Jorgovan.
Paranormalne aktivnosti na plantaži
variraju od bezopasnih susreta do ozbiljnijih incidenata.
No što nam pokušavaju reći?
TRAŽE LI DUHOVI DA PRIZNAMO
ŠTO SE DOISTA DOGAĐALO NA PLANTAŽI?
Želite li plantažu promatrati u širem povijesnom kontekstu,
ona je dio 200 godina stare priče
o nastojanju da plantaža postane što profitabilnija.
Prije emancipacije to je značilo prisiljavanje robova na uzgoj pamuka.
Kako je početkom 20. stoljeća industrija pamuka propadala,
plantaže su počele zarađivati na određenom vidu rasnog turizma
koji se bavio fantazijama bijelih Amerikanaca o snazi i nadmoći.
To se nastavlja i danas.
No u 21. stoljeću sve je više Amerikanaca kojima je to problematično.
Vodimo plantažu u današnjem dobu i moderniziramo je.
Želimo da bude dostupna svim društvenim slojevima.
Shvaćam da je to nekima uvredljivo
i rado bih saznao kako to možemo ispraviti i popraviti.
Mnogi ovdašnji vlasnici plantaža ostavili su detaljnu dokumentaciju.
Možemo saznati kako je izgledao život na plantaži.
Bennet H. Barrow,
plantažer koji je živio u neposrednoj blizini plantaže Jorgovan,
vodio je dnevnik.
U njemu je zabilježio kako je osobno mučio
oko 100 ljudi koje je držao kao robove.
Bičevanje, držanje glave pod vodom...
Barbarska, zastrašujuća mješavina nanošenja boli i poniženja.
Mislim da bi trebalo promijeniti fokus.
Ispričajte priču o Chloe, ali recite i da nije istinita.
Nisu samo na ovoj plantaži odlučili zanemariti činjenice
i okrenuti se turizmu.
Mnoge su plantaže jednako postupile.
Na društvenim mrežama vidimo kako se mnogi protive toj ideji.
Plantaža je pretvorena u pansion.
Mjesto gdje su moje pretke ubijali, tukli, silovali...
Čudno je da se ljudi vjenčaju na plantažama.
Bog zna koliko je ondje robova linčovano, mučeno ili pokopano.
A netko se ondje vjenča i provede najsretniji dan u životu.
Ropstvo se u ovoj zemlji stalno poriče.
A sad mu se i rugaju pretvarajući plantaže u luksuzne pansione.
I U 2022. GODINI ZARAĐUJU NA ROBOVLASNIŠTVU! BOLESNO!
NE. PLANTAŽA NE MOŽE BITI PANSION. ZAŠTO?
TREBA IH DONIRATI MUZEJU CRNAČKE POVIJESTI I PRETVORITI U MUZEJE
Želim da se usredotočimo na priče o robovima.
O ljudima koji pokušavaju preživjeti iznimno teške situacije i ugnjetavanja.
Pritom pokušavaju stvoriti obitelj i prenijeti svoju kulturu.
Smatram da su te priče mnogo snažnije, važnije i zanimljivije
od priča koje slave žene u krinolinama
koje jedu sendviče na terasi.
Nažalost, većina priča o robovima na plantaži Jorgovan izgubljena je
jer u to vrijeme
nije vođena dokumentacija o njihovim životima.
Problem je vrlo slojevit.
Čitava nam je problematika vrlo važna
i želimo biti sigurni da neće biti propusta.
Izazovno je i neugodno.
Koliko god bila složena povijest plantaže
i današnja namjena posjeda,
jedno je jasno.
Ovdje postoje razni duhovi.
Vjerovalo se da kad god netko na plantaži umre,
sva zrcala treba prekriti crnom tkaninom.
Kad je sudac Woodruff izgubio dio obitelji,
navodno je vladala golema zbrka
i vjeruje se da je ovo zrcalo visjelo u glavnoj blagovaonici.
I ostalo je nepokriveno.
U ovom se uglu vide otisci dlanova ili šapa.
Vjeruje se da duhovi tih ljudi još žive unutra.
Mnogi fotografiraju ovo zrcalo.
U tom dijelu fotografije pojave se lica dvoje djece.
Gle, poludi pored zrcala. Baš kod mrlja.
Ne vjerujem u priču o zrcalu. Staro je 200 godina.
Nije vezano samo uz ovu kuću.
Kad pogledate to lice i navodne otiske dlanova i kandži,
više izgledaju kao oštećenja na zrcalu.
Čini se da to jesu otisci dlana.
Možda pripadaju onomu tko je izradio zrcalo.
Vidio sam nešto u zrcalu.
Bilo je jedan ili dva sata ujutro. Šogor i ja još smo bili budni.
Gledao sam zrcalo i učinilo mi se da vidim svjetlo.
Mislio sam da su svjetla auta.
Ustali smo i pogledali. U zrcalu bile su tri svijetleće kugle.
Odbijale su se kao u fliperu.
Pogledao sam šogora, a oko njega bila je aura.
Imao je bijelu košulju,
a bio je osvijetljen kao da je u noćnom klubu.
Obojica smo se naježili.
Osjećali smo snažnu energiju, a onda je nestala.
Svjetlo se ugasilo.
Mnogi su nešto vidjeli u zrcalu.
Bilo uživo ili na fotografijama koje su snimili.
Zrcalo je ono što svi ovdje najviše fotografiraju.
VJERUJETE LI SAD? POGLEDAJTE IZA
DUH S PLANTAŽE JORGOVAN OBILAZAK I SLIKE
Mnogi dolaze ovamo i fotografiraju.
Poslije na slikama otkriju duhove, obrise djevojčica ili Chloe.
No obično tek poslije.
Pregledala sam mnogo tih fotografija
i prepoznala neke od tih duhova.
Neki su preuzeti iz aplikacija za duhove.
Često ih koriste i na fotografijama drugih poznatih mjesta.
DODAJ DUHA KRENI
Postoje deseci aplikacija za duhove.
Lako ih možete sami dodati.
Nešto fotografirate.
Nema ničega, a onda ubacite sliku jezive djevojčice
i imate duha.
Pogledamo li legendarnu fotografiju s duhom, nije baš kvalitetna.
Vrlo je mutna i ne vide se detalji.
Postoje mnoga objašnjenja o čemu se zapravo radi.
Možda se radi o sjenci.
Možda je alat, neka oprema
ili nešto što se tada ondje moglo zateći.
Mnogi vjeruju da je riječ o Chloe.
Ljudi to žele vidjeti na fotografiji.
No ne postoji za svaku sliku s plantaže logično objašnjenje.
Jednom je pljuštalo.
Jako je padalo, a iznad jezerca stvorila se izmaglica.
Rekao sam da idem fotografirati.
Postavio sam stativ i koristio film osjetljivosti 1600 ASA.
Razvio sam film. Da sam barem snimio više fotografija.
U sjenici je bilo crveno svjetlo koje se povećavalo,
a bila je tu i žena sa šeširom.
To je moje viđenje.
Moglo bi biti svašta, ali nešto se vidi.
Volio bih da sam snimio više fotografija jer vidi se kako se nešto razvija.
Svima bih preporučila da dođu na plantažu
i uživaju u narodnoj predaji i pričama.
Shvatite to kao zabavu.
No vrlo je važno poštovati povijest.
Povijest je iznimno važna
i ne želimo je izbrisati fikcijom.
Svima kažem da dođu otvorena uma i dobro otvore oči.
Poštujte kuću više od svega.
Poštujte povijest.
Nadam se da će goste i dalje zanimati paranormalne pojave na plantaži
i priče o našim duhovima.
No nadam se i da ćemo proširiti ponudu
i postati destinacija
koja privlači raznoliku klijentelu.
Poznajem Morgana otkad je imao 18 mjeseci.
Sad vodi plantažu i dobro mu ide.
Ako još nije, reći će vam
da ne vodi on plantažu, već plantaža vodi njega.
Mnogi me pitaju jesam li vjerovala u duhove prije negoli sam došla ovamo.
Da, oduvijek vjerujem u duhove.
No ima nešto u tome što sam ovdje i vjerujem u duhove.
Pitam se što je zapravo ovdje.
Toliko toga ne znamo.
Postoji stara duhovna pjesma koja kaže:
„Bolje ću razumjeti kad prođe neko vrijeme.”
Toliko toga ne znam, ali jesam li spremna saznati?
Mogu čekati.
No kad pogledam te slike
i na njima je nešto što se ne vidi golim okom,
pitate se što se zapravo događa.
Tko me promatra?
Možda nikad nećemo saznati što se doista dogodilo na plantaži,
ali jedno je sigurno.
Mi smo posjetitelji.
Ne oni.
Prijevod titlova: Elvis Šimunic