У цьому регіоні всі знають про плантації
і про те, що там мешкають привиди людей, які жили на них раніше.
Але я ніколи не вірила в існування привидів.
Ми прийшли провідати друзів і хотіли повечеряти.
Після вечері мій чоловік хотів пройтися маєтком.
Ми зайшли в кімнату, я пофотографувала дещо.
Без спалаху. Я нічого не очікувала побачити.
Зрештою, я прийшла фотографувати сюди.
Я, звісно, обходила ліжко.
Я зробила фото й вийшла. Я була останньою в кімнаті.
Це було серед тижня після роботи. Після вечері
ми сиділи на дивані й пригадували поїздку на «Плантацію Миртів».
Я прогортувала фото. Вони були жахливими.
Вони були темними, розмитими й брудними.
Але одне з них мене шокувало.
Це фото...
Схоже, цього дзеркала.
Відображення значно менше, ніж якби людина стояла поруч.
Тож розмір якийсь дивний.
ДИВНІ АРХІВИ ВИКЛИКАЮТЬ ЛИШЕ БІЛЬШЕ ЗАПИТАНЬ
АРХІВИ НЕПОЯСНЕНОГО
«Плантація Миртів» — місце з темним і заплутаним минулим.
Понад 40 років відвідувачі збираються тут,
щоб побачити
паранормальні явища, про які ходять чутки.
МОЖЛИВІ СЦЕНАРІЇ
ЯКІ ПОТОЙБІЧНІ ЯВИЩА ВІДБУВАЮТЬСЯ НА «ПЛАНТАЦІЇ МИРТІВ»?
Вітаємо в маєтку.
Мене звати Гестер Ібі. Я проведу вам екскурсію.
Це одна з моїх улюблених кімнат — головна їдальня.
«Плантація Миртів» тісно пов'язана з паранормальним.
Але її історія значно багатша. Я зрозуміла це за роки, проведені тут.
Це один із найвідоміших будинків із привидами в Америці.
ПРИХОВАНІ ЖАХИ ПЛАНТАЦІЇ
НАЙБІЛЬШИЙ ОСЕРЕДОК ПРИВИДІВ?
Ліхтарик щойно сам увімкнувся.
Поки ми спимо, дивні звуки стають голоснішими.
ЯКИЙСЬ СВИСТ!
Я точно відчув, як мені на вухо хтось шепотів.
Ця плантація розташована в Сент-Френсісвіллі,
що за 40 км на північ від Батон-Руж.
Це маленька громада, що живе готельним бізнесом
і вражає своїм шармом і характером.
Це французька спальня.
Тут зберігся весь антикваріат.
Ці ляльки лише частина декорацій, але багато з них мають свою історію.
Особливо ляльки, які знаходяться в кімнаті Фанні Вільямс.
У декого починається параноя. Кажуть, що ляльки змінюють позицію.
Мені казали: «Там хтось є.
Можливо, ви їх не бачите, але вони там».
І я їм вірю.
Або дехто на останок питав:
«Ви дійсно в це вірите?» А я казала: «Так».
Моя історія з цим маєтком почалася з того, що колись я шукала роботу.
Я переглядала телефонний довідник і впустила його.
Він розкрився на «Плантації Миртів».
Маєток збудували в 1796-му.
Його збудував генерал Девід Бредфорд.
Він очолював пенсільванське повстання через віскі.
Він рятувався втечею й опинився в Луїзіані.
Ця картина показує, який вигляд мав Бредфорд.
Як і будь-який батько тоді, він шукав партію для своєї дочки.
І він вирішив, що його доньці підійде суддя, на ім'я Кларк Вудрафф.
Кларк одружився з його донькою й став власником маєтку.
Він змінив назву з «Лаврового Пагорбу» на «Плантацію Миртів»
через любов до крепових миртів.
Я став власником «Плантації Миртів»,
бо виріс тут. Вона була частиною мене з народження.
Моя сім'я купила маєток у 1992-му, коли мені було вісім місяців.
Родина була заінтригована й дуже хотіла оселитися в маєтку.
Батьки думали, що чудово ростити дитину
у віддаленому готелі за містом. Вони тоді нічого не підозрювали.
Батьки знали, що цей маєток відомий
як один з найбільших осередків існування привидів в Америці.
Але не думаю, що вони вірили в це.
Я точно був свідком паранормального.
Здебільшого я просто щось бачив периферійним зором.
Я точно бачив щось виразне.
Я міг описати, що я бачив і відчував,
а потім це явище зникало.
У деяких людей розвинуте чуття.
Їм не потрібно щось бачити, щоб відчути щось.
Іноді мені здається, що я можу побачити щось,
якщо швидко обернуся, але не можу обернутися достатньо швидко.
Інколи я бачу щось периферійним зором.
Іноді я відчуваю запах.
Іноді це просто відчуття. Наприклад: «Там гойднулася гойдалка.
Бачили?»
«Так, бачила, але пояснити не можу».
Це фото зробила моя мама наприкінці 1992-го року.
Вона робила фото нерухомості, щоб оформити страховку.
Вони переоформлювали її на наступний рік.
На фото не мало бути людей,
тож вона вибрала день, коли була в маєтку сама.
Вона зробила фото, відіслала в компанію,
а звідти передзвонили й сказали, що на її фото є людина.
Мої батьки скептично ставилися
до всієї паранормальщини, коли купували цей маєток.
Гадаю, після цього випадку все змінилося.
Я досліджую паранормальні явища.
У мене є команда, яка перевіряє будинки,
що належать родинам, яких лякають гучні звуки вночі.
На десяту річницю ми з дружиною
вирішили провести ніч у цьому маєтку.
Раптом вікна перед нами
почали шалено вібрувати.
І там не було механізму, який би міг це спричинити.
Я підійшов до вікна, і вібрації раптово припинилися.
Я вийшов зробити фото.
Тоді я цього не бачив, але коли я проявив плівку,
там була дівчинка, яка злазила з вікна.
Видно її волосся, великі рукави.
Здебільшого всі явища тут не очевидні. Але їх можна почути.
Можна поставити склянку на стіл,
обернутися, щоб щось зробити, а склянка пересунулася на 15 см.
Можеш зняти сережки,
покласти їх кудись, і потім одна зникне.
Схоже, в одного привида тут ОКР.
Він усе повертає на своє місце.
Моя дружина не вірить у таке. Але це місце — виняток.
Але до всіх інших моїх розслідувань
вона завжди ставиться скептично.
Вона завжди щось доводить мені, коли я занурююся в справу.
«Ти думав про це? Це могло бути те чи інше».
Але в події в цьому будинку вона вірить на сто відсотків.
Гадаю, вона зовсім не сумнівається,
коли йдеться про це місце.
Бо ми пережили це.
Одного разу ми чекали на групу, яка мала зайти всередину,
і там були мама з дівчинкою.
Я з нею привіталася.
А вона сказала: «Чому ти так замазалася?»
Я оглянула себе, хотіла перевірити.
Але я була чистою.
А вона спитала: «Ти зголодніла?»
Вона серйозно це питала.
Настав час пускати їх у будинок, і коли я зайшла всередину,
вона обернулася й поглянула на місце,
де ми розмовляли раніше.
І ми з її мамою зрозуміли, що вона розмовляла не зі мною.
А з кимось іншим.
Вона дивилася на когось іншого.
І хто б це не був, ця людина була брудною і, можливо, голодною.
Діти дечим відрізняються від дорослих.
Ми вчимося сумніватися у всьому. А діти так не роблять.
Не знаю, кого вона бачила.
Не скажу, що це Хлої.
Не можу сказати, що це не був працівник з іншого маєтку.
Але вона точно розмовляла не зі мною.
Ця дівчинка була така не одна.
Інші відвідувачі теж бачили те,
що сприйняли за привида, на ім'я Хлої.
Розповідають про двічинку-рабиню, яка жила в тому будинку на початку 19 сторіччя.
Її звали Хлої.
Історія наступна: суддя Вудрафф взяв служанку.
Вона була темношкірою.
У неї не було лівого вуха.
Вона носила зелений тюрбан, яким прикривала те місце.
Йому було мало того, що вона була рабинею.
Він ще й знущався з неї.
І вона знала, що мала миритися.
Якби не мирилася, вона працювала б у полі,
що було найважчою й найгіршою роботою на плантації.
Її спіймали за підслуховуванням
сімейної розмови.
Кажуть, що в покарання за це їй відрізали вухо.
Розповідають, що більшість свого життя вона намагалася придумати,
як знову стати корисною для сім'ї.
Вона вирішила спекти святковий торт для найстаршої доньки судді.
Вона використала сік популярного тоді, але небезпечного олеандра.
Дехто вважає, що вона хотіла отруїти їх,
щоб потім вилікувати й довести свою важливість.
Інші ж думають, що це була помста.
Вона підмішала отруту в торт, щоб убити родину.
Уважалося, що Сара тоді була вагітна третьою дитиною.
Діти й Сара з'їли торт
і замість того, щоб просто отруїтися, померли.
Після зізнання Хлої повісили.
Вони думали, що як підв'яжуть тіло до каменя й скинуть у річку,
її дух не зможе вибратися й зашкодити іншим.
Але тієї ночі щось пішло не так.
Її дух точно тут.
Багато людей сплять тут безтурботно.
Інші ж ні. Дехто каже, що бачив її.
Історія Хлої — одна з найвідоміших у маєтку,
але історія, що окутує її, залишає деякі запитання.
ЯКІ ПОТОЙБІЧНІ ЯВИЩА ВІДБУВАЮТЬСЯ НА «ПЛАНТАЦІЇ МИРТІВ»?
ЧИ ДІЙСНО ІСНУВАЛА ХЛОЇ?
Коли я писала книжку про відомі місця
в Америці, які, за чутками, притягують привидів,
звісно, я мала завітати на «Плантацію Миртів».
Я вважаю себе скептиком, але не циніком.
Я відкрита до всього.
Уперше, коли я приїхала сюди, я оглянула маєток удень.
А потім раз уночі.
Схоже, з кожним приїздом сюди з'являються нові історії про привидів.
Історії постійно еволюціонують, з'являються нові історії.
Найвідоміша історія, що пов'язана із цим маєтком, на жаль,
не має ніякої автентичності.
Це історія Хлої.
Часто її вважали жінкою із зеленою пов'язкою чи зеленим тюрбаном на голові.
У 1950-х роках, коли Марджорі Мансон заволоділа цією плантацією
й почала слухати ці історії,
їй розповідали, що бачили всередині жінку,
яка носила зелений тюрбан чи пов'язку на голові.
Так ця історія й прижилася. Був привид, що мешкав у будинку.
У цьому маєтку мешкає саме привид жінки з тюрбаном.
Історію Хлої створили на пустому місці.
Для цього використали історію про привида в зеленому тюрбані,
хоча описи й не збігалися.
Але факти не мають заважати хорошій історії.
Так вирішили власники.
Спочатку це була старенька француженка в зеленій сукні.
А з часом
вона стала молодою франко-канадською нянькою в зеленому бонеті.
Іноді казали, що вона біла. Іноді — що темношкіра.
Деколи її вважали молодою і вродливою.
Деколи — великою жінкою старшого віку.
У цій історії купа прогалин.
Не найменшою з яких є те, що немає доказів того,
що родина Вудраффів мала рабиню Хлої.
Є інформація про інших рабів,
яких навіть поіменно записали, але про Хлої нічого.
Гадаю, стільки версій Хлої існує тому,
що вона має органічно вписуватися в сучасний світ.
Попередні історії
більше стосувалися франко-канадців.
Тож у 1920-х і 1940-х роках існування такого привида було логічним.
А що сьогодні нам здається найгіршим суспільним проявом?
Расизм. Рабство.
Тож той привид — лише плід нашої уяви, підігнаний під сучасні реалії.
Коли я вперше опинився тут, гадаю, це бентежило мене найбільше.
Я шукав автентичності,
але зрозумів, що історія, яку розповідали
й досі розповідають, — неможлива.
Гадаю, історії маєтку дійсно...
Ці історії передавалися з уст в уста.
Мені все життя їх розповідали.
Є частини історії, які спростували,
але вони так вплелися в ці перекази,
що їх і надалі розповідали.
Це підтримка статусу плантації як туристичної принади.
Є простір для різних припущень.
Це точно сталося так чи так? І так постійно.
Ми не хочемо нікому нічого довести.
Я просто люблю розповідати історії.
Туристичні гіди, як я, просто люблять розповідати історії. І все.
Ми любимо розважати гостей.
Розповідати народні історії нормально.
Зрештою, вони — частина цього маєтку.
Ці історії нероздільно пов'язані з ним, їх уже довго розповідають.
Понад 100 років.
Не варто нехтувати досвідом людей і їхніми історіями.
Візьмемо окремо історію Хлої. Хтось скаже, що вона жахлива.
Хтось може сказати, що вона інклюзивна.
Адже головна героїня — афроамериканка.
Але вона лиходійка,
а ще її не існувало, тож вона нічого поганого не робила.
Хлої — лише одна з історій. Вона одна з тих, хто помер тут.
Існувала вона чи ні,
тут були інші вбивства, смерті й інші сімейні трагедії.
Хоч народні історії й історії про привидів, які розповідали тут,
можуть бути не зовсім правдивими, одне можна сказати напевне.
Безліч відвідувачів повідомляли про явища, які не можна було пояснити.
ЯКЩО ХЛОЇ НЕ ІСНУВАЛО, ЯКИЙ ПРИВИД МЕШКАЄ НА «ПЛАНТАЦІЇ МИРТІВ»?
Гадаю, маєток має всі характеристики будинку з привидами.
У нього є історія.
Я недавно досліджував архіви, щоб дізнатися правду про Хлої.
«ПЛАНТАЦІЯ МИРТІВ»
Коли Девід Бредфорд переїхав сюди у 18-му столітті,
він забрав із собою сім'ю й зробив тут плантацію.
Він був адвокатом,
тож вирішив брати в учні людей, які хотіли вивчати право.
Одним із його учнів був Кларк Вудрафф.
Він прибув сюди, щоб вивчати право.
Він також закохався
в доньку Бредфорда — Сару Матильду.
САРА МАТИЛЬДА
Вони побралися, і Сара народила трьох дітей.
Після смерті Бредфорда маєток перейшов їм.
У 1823-му році Сара померла.
Але не від отруйного торта.
Було легко перевірити,
що Сара померла від жовтої гарячки.
Це було доволі трагічно,
але він вирішив залишитися з дітьми в маєтку.
Наступного літа двоє його дітей померли.
Теж від жовтої гарячки.
Ніхто не помирав від отруйного торта.
В історії Сара мала народити третю дитину,
тобто Октавії не існувало,
але вона точно існувала.
Він відіслав свою старшу доньку вчитися в школу
й через кілька років продав маєток сім'ї Стірлінгів.
У них теж були трагічні історії.
Четверо з дев'яти їхніх дітей дожили до повноліття.
Решта померла на території маєтку від хвороб.
Після цього маєток багато разів перепродавали.
Ставалося більше трагедій.
Справжня історія маєтку окутана купою трагедій, психологічних травм.
У самому будинку теж багато хто помирав.
ЖАХЛИВІ ВБИВСТВА
Зятя Стірлінга вбили.
Вбивцю так і не знайшли.
Хтось потонув, коли погнався за худобою.
І список поповнювався.
Якщо ми віримо, що привиди лишаються в цьому світі
через свої незавершені справи, то в цьому місці вони точно є.
Чомусь цей будинок,
не знаю чому, тісно пов'язаний із нещастями,
гнівом, сумом і таким іншим.
Теоретично, його історія могла залишити на ньому відбиток.
Якщо зважати на те, що зовсім незнайомі люди,
яких ніщо не пов'язує,
повідомляли про дуже схожі явища
й події в цьому будинку, то я точно думаю, що в ньому є привиди.
Зараз ми на задньому ґанку.
У нас були люди, які просто сиділи на ґанку
й казали, як чудово, що офіціантки
й офіціанти тут носять костюми.
Але ми не носимо костюмів.
Ми не знаємо, хто літав у них перед очима.
Ці привиди, ці духи, можливо, вони прив'язуються до тебе.
Я знаю одну дівчину, яка любить бути з дітьми.
Мій син цього не пам'ятає.
Колись ми возили його сюди, і я тоді сказав: «Де ти був?»
Він сказав: «Я грався з тією білявою дівчиною».
Тоді дітей у маєтку не було.
Загалом у цьому маєтку мешкало багато дітей.
Сім'я Стірлінгів утратила багато дітей.
Тож цілком можливо, що їхні привиди могли тут лишитися.
Розповідали, що можна побачити дітей у дзеркалі.
Часто люди чують, як діти граються й сміються.
Дехто бачив дітей, одягнених в одяг 19-го сторіччя.
Кожен має просто пережити таке й інколи
це може бути щось неприємне.
Не знаю, що стало причиною,
але знаю, що інколи вони показуються нам.
Коли ми виселялися,
ми повернулися перевірити, чи нічого не забули в кімнаті.
Посеред кімнати була велика скляна кулька.
Ми помітили б її вночі, якби вона там була. Я сказав: «Овва».
Я підібрав її і сказав: «Звідки він?»
І з-під комода викотилася ще скляна кулька.
Зазвичай я ходжу з диктофоном.
Тоді ми з дружиною пакували речі.
І жінка, що була поряд, якої раніше там не було, сказала: «Я тебе ненавиджу».
Я потім увімкнув запис і подумав:
«Овва, я, певно, когось розізлив».
Я тебе ненавиджу.
Ми ставили запитання.
«Ти тут?» І все таке.
Якщо пощастить, тобі дадуть зрозумілу відповідь.
Ти плачеш через мене?
Чула?
Як бачите, на верхньому поверсі є чотири кімнати.
Усі вони названі на честь людей, пов'язаних із цим будинком.
У цій кімнаті, кімнаті Джона Ліка, моя нога стирчала з ліжка,
і хтось вхопив мене за щиколотку й почав гратися з пальцями.
КІМНАТА ДЖОНА В. ЛІКА
Одного разу ми сиділи знизу. Десь о першій ночі.
І раптом люстра почала гойдатися з боку в бік.
Я думав, вона впаде зі стелі.
А тоді дівчина,
яку я тоді зустрів раніше, сказала: «Бачиш її?»
Я кажу: «Кого?» «Вона перед тобою». Волосся стало дибки. Було холодно.
«Вона дуже зла на тебе.
Вона махає пальцем перед тобою і кричить на тебе».
І я такий: «Овва».
Я бачив лише гойдання люстри.
І воно почало затухати. Я спитав: «Вона зараз тут?»
«Ні, вона пройшла повз мене.
Вона зайшла в дитячу їдальню,
де ти поставив камеру».
Я побіг туди й почав фотографувати все на обидві камери.
Потім я відніс плівку
до майстра, який швидко її проявляв.
Він прийшов і запитав: «Ви щойно з аеропорту?»
Кажу: «Ні» Він каже: «Уся плівка погоріла».
Чому ви повертаєтеся?
Чудове питання. Багато хто питав це.
Гадаю, це схоже на катання на оглядовому колесі або американських гірках.
Коли вагонетка виїжджає на верхівку гірки, тобі неймовірно страшно,
а потім ти хочеш повернутися.
Але загалом я люблю все паранормальне,
включно з «Плантацією Миртів».
Паранормальна активність на плантації
варіюється від незагрозливих проявів, до фізичних подразнень.
Але що це нам каже?
ЧИ ХОЧУТЬ ДУХИ, ЩОБ МИ ВИЗНАЛИ
СПРАВЖНЮ ІСТОРІЮ «ПЛАНТАЦІЇ МИРТІВ»?
Якщо поглянути на «Плантацію Миртів» зразка 21-го сторіччя,
то її можна приписати до 200-річного
проміжку, коли її намагалися зробити вигідною.
До руху за емансипацію, цього досягали за допомогою рабів, які вирощували бавовну.
На початку 20-го сторіччя, під час падіння індустрії бавовни,
гроші почав приносити расовий туризм,
який використовував фантазії білих американців про зверхність над іншими.
Ця динаміка продовжується й дотепер.
Але в 21-му сторіччі
все більше американців уважає це неприємним
і вбачає в цьому проблему.
Ми володіємо плантацією у 21-му сторіччі, тож намагаємося модернізувати її так,
щоб вона сприймалася нормально для людей з усіх прошарків суспільства.
Я цілком розумію, що наш бізнес ображає декого.
І я хочу знати, як ми можемо виправитися
для тих, кого це обурює.
Колишні власники плантацій
залишили за собою багато записів.
Ми можемо дізнатися, як зазвичай вели бізнес
на таких плантаціях.
Беннет Х. Барроу,
плантатор, який жив десь за півтора кілометра від цієї плантації,
вів щоденник.
І в цьому щоденнику він записував, як особисто катував
приблизно сто осіб, які були його власністю.
Їх били батогом, занурювали під воду голову...
Це була страшна варварська суміш тілесних покарань і публічного приниження.
Гадаю, суть цього місця має змінитися...
Розкажіть історію Хлої, а потім скажіть, що це неправда.
Не лише «Плантація Миртів» уникнула більш історичного підходу
й натомість обрала туристичний.
Багато інших плантацій учинили так само.
Соцмережі показують, що багато людей виступають проти такого.
І цю плантацію перетворили на готель.
Місце, де моїх предків убивали били й ґвалтували...
Дуже дивно те, що люди грають весілля на плантаціях.
Хтозна скільки людей там лінчували, катували й ховали.
А люди там грають весілля й відмічають найщасливіший день у житті.
У цій країні постійно заперечують рабовласницьке минуле.
Тепер із неї знущаються, перетворивши плантацію на туристичну принаду.
ВОНИ ДОСІ ЗАРОБЛЯЮТЬ НА РАБСТВІ. І ЦЕ У 2022-МУ! ЖАХЛИВО!
НІ. ЦЕ ЗНУЩАННЯ З ЦЬОГО МІСЦЯ. ЧОМУ?
ЇХ ВАРТО ВІДДАТИ В МУЗЕЙ АФРОАМЕРИКАНСЬКОЇ ІСТОРІЇ
ПЕРЕТВОРИТИ НА МІНІ МУЗЕЇ
Я хочу, щоб люди сфокусувалися на відновленні історії
й переосмисленні рабства.
Це були люди, які намагалися вижити
під сильним гнітом і приниженням.
Вони утворювали сім'ї і громади й передавали свою культуру.
Для мене ці історії значно цікавіші,
більш наповнені сенсом і захопливіші,
ніж історії про жінок у пишних спідницях,
що їли сендвічі на веранді.
На жаль, більшість історій поневолених на цій плантації
було втрачено,
адже тоді
записи про їхнє життя не велися постійно.
Ще стільки всього невідомо. Це щось...
За кадром це все дуже важливо для нас,
тож ми намагаємося точно передати все.
Це важко й неприємно.
Якою б складною не була історія «Плантації Миртів»
і сьогоднішнє її використання,
одне ясно точно.
Тут живуть багато різних привидів.
Уважалося, що коли на плантації хтось помирає,
усі дзеркала накривали чорною ганчіркою.
Коли суддя Вудрафф утратив частину сім'ї,
була така метушня й спантеличення,
що це дзеркало, яке мало висіти в головній їдальні,
не прикрили ганчіркою.
На цій стороні дзеркала є сліди, схожі на відбитки рук чи лап.
Уважається, що душі усіх цих людей досі живуть усередині.
Багато хто фотографує це дзеркало.
Іноді в цьому місці на фотографії з'являються два дитячих обличчя.
Тут детектор починає рипіти. Якраз біля відбитків.
Я не вірю в цю історію. Дзеркалу 200 років.
Воно раніше стояло не тут.
Усі ці обличчя й сліди пазурів і рук —
насправді схожі на дефекти скла.
Відбитки рук там є, але це можуть бути відбитки рук людей, які робили дзеркало.
Я бачив у ньому дещо.
Була перша чи друга година ночі, ми з шурином іще не спали.
Я подивився в нього й побачив усередині світло.
Я подумав, що це машина проїхала.
Ми підійшли до нього.
Усередині дзеркала були три яскраві кульки.
Вони відскакували всюди, наче в пін-болі.
Я поглянув на шурина, і його огорнула якась аура.
На ньому була біла сорочка,
що світилася, наче ми були під ультрафіолетовою лампою.
У нас волосся стало дибки.
Ми відчували сильну енергетику, а потім вона зникла.
І світло згасло.
Багато людей бачили щось у дзеркалі.
Вони бачили це самі або ж на фото.
Це дзеркало фотографують найбільше на цій плантації.
ТЕПЕР ВІРИТЕ? ПОГЛЯНЬТЕ НА ФІГУРУ ПОРЯД З ПАНІ
ПОШУКИ ПРИВИДІВ НА «ПЛАНТАЦІЇ МИРТІВ»
Багато людей приїздять зробити фото
й потім бачать, що на них видно привидів.
Вони бачать якихось дівчаток або Хлої.
Але зазвичай уже після того, як вони зробили фото.
Я вивчила якусь кількість фотографій
і впізнала кількох привидів.
Деякі були із застосунків для створення привидів.
Їх часто використовують у фото з інших відомих місць.
ВСТАВТЕ ПРИВИДА ПОЧАТИ
Існує безліч застосунків,
у яких ви самі можете створити привида.
Ви фотографуєте щось.
А потім вставляєте фото з моторошною дівчинкою.
Ось вам і привид.
Якщо поглянути на відомі фото привидів, то видно, що якість погана.
Вони дуже розмиті. Важко розгледіти деталі.
І є купа природних пояснень, що не так на цих фото.
На фото може бути проста тінь.
Це можуть бути інструменти, спорядження
чи інші речі, які зберігалися в певному місці.
Гадаю, це якраз підходить під віру людей у Хлої.
Люди хочуть бачити це на фото.
Але не кожне фото, відзняте в маєтку, можна логічно пояснити.
Якось ішов сильний дощ.
Лило як з відра, а над ставком біля маєтку здіймався
холодний і густий туман.
Я сказав, що хочу сфотографувати це.
Я встановив штатив і поставив високочутливу плівку.
Потім я проявив її й пожалкував, що не зробив більше фото.
На альтанці було червоне світло,
яке потім стало більшим і почало нагадувати жінку в капелюсі.
Принаймні мені так здалось.
Це може бути будь-чим, але щось точно видно.
Шкода, що так мало фото,
бо здається, ніби ця штука перетворювалася на щось.
Я раджу приїздити на «Плантацію Миртів»
і насолоджуватися народними переказами й історіями.
Сприймати це як розвагу.
Але також важливо віддавати шану історії.
Історія неймовірно важлива,
і не варто затьмарювати її вигадкою.
Я кажу всім:
«Приїздіть сюди відкритими до усього.
Головне, поважайте маєток.
Поважайте історію».
Сподіваюся, що людей продовжить радувати паранормальна частина плантації,
її історії про привидів і фольклор.
Але я також хочу показати,
що плантація розширює свою специфіку для відвідувачів
і продовжує бути місцем,
яке розважає й приймає абсолютно різних людей.
Я знаю Моргана з часу, коли йому було 18 місяців.
Тепер він управно керує плантацією.
Він вам скаже, якщо вже не сказав,
що не він керує «Плантацією Миртів», а вона ним.
Багато хто питав мене, чи вірила я в привидів до приходу сюди.
Так, я завжди вірила в привидів.
Але є щось особливе в тому, щоб працювати тут, вірити в привидів
і відкриватися тому, що тут відбувається.
Ми ще стільки всього не знаємо.
Є одна духовна пісня, у якій співається:
«Поступово я дізнаюся про все більше».
Я стільки всього не знаю, але й чи готова я дізнатися?
Я можу почекати.
Але коли я роблю фото,
а на них щось, чого я не бачу неозброєним оком,
стає дійсно цікаво, що ж відбувається.
Хто спостерігає?
Справжня історія «Плантації Миртів» може лишитися незрозумілою,
але одне ми знаємо напевне.
Ми — відвідувачі.
А вони — ні.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як