Celý příběh začíná velmi nevinně.
Bylo nebylo pět kamarádů.
Znali se z centra pro hendikepované.
A vyrazili na basketbalový zápas.
Ale nikdo už nechápe, co se stalo pak.
Byla jsem začínající reportérka, ale i tak jsem věděla, že to nedává smysl.
Vyšetřovatelé z Yuba County
to nazvali nejbizarnějším případem, jaký kdy řešili.
Rodiny panikařily, protože se ztratilo pět mladíků.
Auto se našlo 110 km opačným směrem.
Někdo je k tomu donutil.
Odjeli sem dobrovolně, nebo je někdo poslal záměrně?
To je zásadní otázka.
PROČ ŠLI DO LESA?
Proč by chodili pěšky mrazem,
když zjevně netušili, kam jdou.
Jak mohli minout ten přívěs?
Policisté to nebrali vážně.
Jak dlouho budete hledat?
Dokud nenajdeme zbytek, dokud bude naděje.
Někdo musí vědět, kde jsou.
SPISY VYVOLÁVAJÍCÍ VÍC OTÁZEK NEŽ ODPOVĚDÍ
NEVYSVĚTLENÉ JEVY
Večer 24. února 1978
zmizelo po basketbalovém zápase v kalifornském Chicu pět mužů.
Jejich auto bylo nalezeno 110 km od místa, kde bydleli.
Už téměř 50 let
si vyšetřovatelé nad případem zmizelé pětice lámou hlavu.
Nic nedává smysl.
Proč jeli muži tak daleko špatným směrem?
Proč vystoupili z auta a vyrazili pěšky zasněženou nocí?
Ztratili se?
Nebo se stalo něco děsivějšího?
MOŽNÉ SCÉNÁŘE
CO SE PĚTICI MUŽŮ Z YUBA COUNTY STALO?
V Yuba County se mi vždycky líbilo.
Chodili jsme lovit a rybařit.
Sotva jste vyjeli na silnici, někdo vám mával.
Všichni jsme se znali.
Netušil jsem, co je to kriminalita, dokud to všechno nezačalo.
Tuhle mám ráda. Je to krásná fotka.
- To je Jackie, viď? - Jo.
Když mu bylo šest nebo sedm.
- Koukni na to háro. - No jo. Byl to fešák.
Měli jste s bráchou stejný oči.
To je máma.
To jsem já a tohle Jackie.
To vypadá na Vánoce.
Není tu datum. Aha, je. Hele, to jsou jeho poslední Vánoce.
To bylo v roce 1978.
Můj bratr, Jackie, Bill Sterling, Jack Madruga, Gary Mathias a Ted Weiher.
Poznali se díky projektu Gateway.
- Projekt Gateway pomáhal autistům nebo... - Hendikepovaným.
...hendikepovaným. Učili se tam sportovat a navazovat vztahy s okolím.
Největší úspěch měl basketbal.
Všichni Gateway Gators milovali.
Mému staršímu bratrovi Jackiemu bylo fyzicky 24 let, ale mentálně 16.
V dětství byl pomalejší než většina z nás.
Ale nikdo se k němu tak nechoval.
Uměl se podepsat.
Uměl s telefonem.
- Měl holku. - Hodiny a hodiny si telefonovali.
Jackie neviděl v lidech zlo.
Věčně se usmíval a byl šťastný.
Můj bratr Jackie a Ted Weiher...
Řekli byste, že jsou bráchové, jak byli nerozluční.
Kde se objevil Jackie, Ted byl nedaleko.
Ted zbožňoval makarony se sýrem.
Žena mu je dělala o Vánocích, takže...
Jak dostal makarony se sýrem, nic mu nechybělo.
Jo, byl rozkošnej.
Ale to, jak uvažoval a jak sám sebe vnímal...
Určitý věci byly mimo jeho chápání.
Nikdy jsem strejdu Teda nebral jako postiženýho.
Tehdy samozřejmě používali jiný slovo. To na „R“.
Byla s ním sranda.
Byl praštěnej, chlupatej a kus chlapa.
Kudrnatý vlasy.
Dělal školníka na střední.
Ale byl náš.
A rodina drží pohromadě.
Milovali jsme ho a věděli jsme, že on nás taky.
Jack Madruga nebyl tak společenský jako strejda Ted.
Ale byli kamarádi.
Strejda Jack byl velmi tichý a asociální.
Často ho přemohla nervozita a lidi mysleli, že mu něco je.
Byl jen velmi zdrženlivý, ale rozhodně ne pomalý.
Bojoval ve Vietnamu.
A ve škole mu to šlo.
Sám se přihlásil na vysokou.
Byl pro mě spíš jako starší brácha než strejda.
Říkali jsme mu „Doc“.
Všude mě a mé kámoše vozil.
Když jsme šli za školu, zavolali jsme mu, ať nás vyzvedne.
Byli jsme si blízcí.
Doc a Bill Sterling byli nejlepší kamarádi.
Pamatuju si,
že mi Bill Sterling radil, jak házet koulí na bowlingu.
Byl to milý a přátelský člověk a rád pomáhal lidem.
Rád byl užitečnej.
Gary Mathias se ke skupině přidal o něco později než ostatní.
Ale stal se z nich skvělý tým.
Jako mladší brácha jsem ke Garymu vzhlížel.
Byl to sportovec, muzikant.
Inspiroval mě v mnoha ohledech.
Několikrát se mě zastal.
Když mi hrozila nakládačka, zakročil.
Takový to byl formát.
Vždycky své blízké podržel, bez výjimek.
Garyho ze zdravotních důvodů propustili z armády.
Usoudili, že trpí schizofrenií.
Vyfasoval nového psychiatra, a ten mu předepsal jiné léky,
které mu hodně pomohly.
Dokonce začal pracovat pro našeho nevlastního otce.
Gary byl velmi starostlivý.
Všech pět chlapců spolu kamarádilo osm nebo devět let.
Všude chodili pěšky.
Do doby, než Jack Madruga dostal vlastní auto, Mercury Montego z roku 1969.
To auto byla Jackova chlouba a miláček.
Naskákali dovnitř a celí vysmátí se staženými okýnky
mávali lidem.
24. ÚNORA 1978
Jejich oblíbený tým UC Davis měl tehdy hrát s Chicem.
Kluci se rozhodli na zápas vyrazit.
Nebylo to daleko, jen hodinu jízdy.
Rodiny několika z nich nechtěly, aby na ten zápas jeli,
protože druhý den měli sami hrát důležitý zápas.
Neumíte si představit, jak moc se na svůj zápas těšili.
Všechny předchozí zápasy vyhráli,
aby postoupili do turnaje.
Gateway Gators se probojovali do šampionátu.
Vzpomínám si, jak Jack Madruga zastavil na příjezdové cestě ve svém autě.
Při odchodu povídá táta bráchovi:
„Žádnej alkohol, cigarety ani holky.“
Brácha se na něj podíval a říká: „No tak, tati.“
Otočil se a odešel.
Všichni se těšili na svůj oblíbený tým. Hulákali a skandovali.
A vyrazili do Chica.
Druhý den mi máma říká:
„Brácha není doma.“
„Jak to myslíš, že tu není?“
Bylo mi tehdy 11. Když jsem se toho nedělního rána probudil,
máma mi říká:
„Vstávej, musíme k babičce.
Strejda Ted se nevrátil domů a babička má strach.“
Kvůli tomu, že byli všichni hendikepovaní,
se o ně začali hned bát.
Něco bylo špatně.
Rodiny si navzájem volaly. „Neviděli jste Billa?“
„Neviděli jste Jacka?“ „Ted se nevrátil domů.”
Příbuzní panikařili, protože se ztratilo všech pět chlapců.
Můj bratr Jackie v životě nikde nepřespal.
Každou noc spal doma.
Chtěl být v pohodlí domova, kde se cítil v bezpečí.
Přijeli by domů.
Po zápase by se vrátili domů.
Když zavolali na policii Yuba County,
řekli, že nemůžou nic dělat, protože jsou dospělí.
Člověka můžete nahlásit jako nezvěstného
až po uplynutí 24 nebo 48 hodin.
Příbuzní na to:
„Počkat, všichni trpí mentálním postižením.”
Že prý nic nezmůžou.
Kecy.
Byly to kecy.
Příbuzní dělali 25. února, co mohli.
Zoufale volali všem známým,
projížděli dálnice, ale po chlapcích nikde ani stopy.
Ve 20:00 znovu vytočili kancelář šerifa Yuba County
a řekli: „Podívejte, potřebujeme vaši pomoc.“
Zpočátku se snažili jít po stopách chlapců.
Měli jet do Chica na basketbalový zápas.
Toho večera tam byl i redaktor chicského deníku.
Viděl je. Dobře si je pamatoval.
Takže měli důkaz, že tam byli.
Prvních pár dní se nic nedělo.
25. ÚNORA 1978
Dny ubíhaly. 26. ani 27. února jsme nic nezjistili.
Ale 28. února nám lesníci oznámili,
že v národním parku Plumas našli auto.
Vysoko v horách asi 110 kilometrů opačným směrem.
Byl to dvoudveřový Mercury Montego a odpovídal vozu pohřešovaných mužů.
CHATA ELKS
Národní park Plumas je oblast s náročným terénem.
Je velmi kopcovitý.
Zmizeli v místě položeném asi 1 200 metrů nad mořem.
Na kopcích byly sněhové závěje.
Místy dosahovaly výšky tři až šest metrů.
Také se tam nachází prudké srázy.
Stačí jeden špatný krok, a zřítíte se o 300 metrů níž.
Nikdo tam nechodí. Je to opuštěná oblast.
Když jsem přišel domů,
máma seděla v kuchyni na zemi a brečela.
Řekla mi, že našli auto, ale kluky ne.
Mladíci byli známí tím, že důsledně dodržovali svůj rozvrh.
Proto nikdo nevěřil, že by byli tak spontánní
a vydali se uprostřed noci vysoko do hor.
Jak se tam vůbec ocitli?
POHŘEŠOVANÉ OSOBY JELI MUŽI DO PARKU DOBROVOLNĚ?
Takhle se ti mladíci obvykle nechovali. Neměli tam co dělat.
Neměli důvod jet do hor.
Z domovů odjížděli v lehkém oblečení. Chystali se sledovat zápas v tělocvičně.
Ohledání vozu nám nijak zvlášť nepomohlo.
Nebyl poškozený. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se jim něco stalo.
Chyběly klíčky.
V autě jsme našli kartony od mléka a obaly od sladkostí.
Něco takového člověk čeká na dětské oslavě,
ne u dospělých mužů cestujících na basketbalový zápas.
Jeden z vyšetřovatelů zavolal do mlékárny,
aby zjistil, do jakých obchodů dodávali.
Začali na chicské univerzitě a procházeli jednotlivě všechny obchody
a ptali se, jestli si na chlapce někdo nepamatuje.
Když přišli do Behr's Market,
narazili tam na ženu, která pracovala i 24. února
a vzpomněla si na ně.
Přišli do obchodu těsně před zavíračkou.
Což znamená, že tam byli okolo desáté.
A pak se ztratili někde mezi Chicem a Marysville.
Je možné, že někdy mezi desátou a jedenáctou večer
sjeli z dálnice do města Oroville.
Odtud se vydali do národního parku Plumas.
A nejspíš okolo 23:00, možná 23:30
jeli po zasněžené lesní cestě uprostřed divočiny.
Auto jim uvízlo v 15 číslech sněhu.
Měli na sobě jen tenisky, džíny a tenké bundičky.
Nikdo neví, proč v tom vyběhli do zasněžené noci, když mrzlo.
JEDEN Z PĚTI POHŘEŠOVANÝCH
Když jsem o tom začínala psát,
podařilo se mi vyzpovídat vyšetřovatele
a trávit čas se všemi rodinami.
Na tom případu mě trápilo několik otázek.
Proč vypnuli motor? Proč zastavili zrovna tam?
Proč vystoupili z auta?
Proč se vydali pěšky do tmy, když netušili, kam vlastně jdou?
Hlavně ale měli druhý den hrát basket.
Několik z nich si rozložilo na postel dres.
Dobrovolně by si to za nic na světě nenechali ujít.
Strejda Doc věděl, jak se dostat do Chica. Jel tou cestou stokrát.
Auto mělo stažené okýnko na straně řidiče.
To auto zbožňoval.
Nenechal by tam svého miláčka opuštěného se staženým okýnkem.
Neměli jediný důvod z toho auta vystoupit,
leda by byli donucení nebo vyděšení.
Pár lidí si myslelo, že nevěděli, co dělají.
Ale neudělali chybu.
Tohle je most Bidwell Bar.
Klene se nad jezerem Oroville a vede do národního parku Plumas.
Je to výrazný orientační bod.
Kdyby ten most viděli,
došlo by jim, že jsou daleko od domova
a že jedou špatným směrem.
To samé platí o ceduli s nápisem národní park.
Jak vidíte, silnice je zavřená.
Dvanáct kilometrů severně odsud zaparkovali auto a odešli.
Byla to lesní cesta, která nikam nevedla.
Podle mapy by sem ani nedojeli.
Nebyl důvod, aby se sem jeli jen tak projet.
Něco je sem muselo přivést.
Podle mě se neztratili.
Muselo se jim tehdy stát něco hrozného.
PÁTRÁNÍ PO PĚTI MÍSTNÍCH MUŽÍCH
Policejní složky zahájily rozsáhlé pátrání v okolí místa,
kde byl nalezen jejich vůz.
Celkem se na případu podílely nejmíň čtyři agentury.
Do pátrání se zapojilo přes 200 lidí.
Někteří byli na koních, jiní pěšky
nebo v autech, kam až to ve sněhu šlo. Pátrali i ze vzduchu.
Zkusili všechno.
Můj táta Jack jezdil na místo, kde našli to auto.
A začal je hledat.
Trávil tam každý den.
Chodívali jsme tam lovit, takže jsme okolí znali.
Jack starší se tam vydal a nachodil na tom kopci několik kilometrů.
Řekl mi s obrovským odhodláním v hlase,
že svého syna najde. Že nepřestane, dokud ho neobjeví.
Všechny rodiny prohledávaly lesy.
Bylo to peklo.
Každý den se člověk probouzel do nejistoty.
Ta na tom byla nejhorší.
POČASÍ A TERÉN KOMPLIKUJÍ PÁTRÁNÍ
V době pátrání intenzivně sněžilo a panovalo zrádné počasí.
Pátrací a záchranné týmy se vydaly do terénu a zas se vrátily.
SNÍH ZASTAVIL PÁTRÁNÍ PO POHŘEŠOVANÝCH MUŽÍCH
PÁTRÁNÍ PO ZMIZELÉ PĚTICI ZNOVU ZAČÍNÁ
Nejvíc času tomu věnovali v březnu.
V dubnu a květnu už pátrání výrazně zpomalilo.
A v červnu už ani nikdo nehledal.
ŽÁDNÉ NOVÉ STOPY V PÁTRÁNÍ
NEÚSPĚŠNÉ PÁTRÁNÍ PO ZMIZELÉ PĚTICI
Každý den jsme doufali.
Každý den jsme vstali s nadějí, že ho najdou.
Že bude v pořádku.
To ticho bylo... nesnesitelné.
Promiňte.
4. ČERVNA 1978
TŘI A PŮL MĚSÍCE PO ZMIZENÍ
Motorkáři projíždějící kolem tábořiště lesníků
si všimli příšerného zápachu.
Stál tam obytný přívěs s rozbitým oknem.
Uvnitř našli vyzáblé tělo Teda Weihera.
Ted Weiher ležel na zádech.
Ruce měl zkřížené na hrudi.
Vypadal, jako by si jeho tělo někdo připravil na mumifikaci.
Byl zabalený do několika prostěradel pevně ovázaných kolem těla.
Jako dítě v zavinovačce.
Nic takového by sám nedokázal.
Utrpěl velmi vážné omrzliny.
Když se ztratil, měřil 182 cm a vážil 100 kilo.
Když ho našli, měl asi jen 54 kilo.
V den zmizení byl čerstvě oholený.
Našli ho s plnovousem.
Díky tomu plnovousu
stanovili koroneři, kteří ho ohledávali,
že byl naživu asi osm až třináct týdnů.
Byla jsem v šoku.
Umíral pomalu na hlad a podchlazení po dobu nejmíň osmi týdnů.
Přívěs, v kterém Ted zemřel, stál 30 kilometrů od opuštěného vozu.
Lidé se začali ptát.
Proč policie neprozkoumala tábořiště?
Podaří se najít zbylé muže naživu, nebo je pozdě?
UDĚLALA POLICIE CHYBU?
Teta Dorothy mě vzala na místo, kde našli jejich auto.
Někdy v březnu.
Pořád se mi honí hlavou, že když jsme tam jeli,
musel být ještě naživu.
Došlo mi...
že jsem byl kousek od něj.
Musel příšerně trpět.
Pořád ještě žil
a oni se ani pořádně nesnažili ho najít.
6. ČERVNA 1978
DVA DNY PO NÁLEZU TEDOVA TĚLA
Zhruba 11 kilometrů od přívěsu
našli ostatky Jacka Madrugy v pokročilém stádiu rozkladu.
Naproti němu přes cestu našli ostatky Billa Sterlinga.
Zvířata je roztahala po okolí.
ČÁSTEČNĚ ROZTRHANÉ A NAPŮL OBLEČENÉ TĚLO
SE ZBYTKY MĚKKÉ TKÁNĚ
SESCHLÁ TKÁŇ U SRDCE
Doca našli s klíčky od auta v kapse.
Takže je jasné, že musel řídit on.
Babička chtěla vidět jeho ostatky.
Táta jí řekl: „Mami, zbyly z něj jen kosti.“
A ona se zhroutila.
Chtěla vidět svého syna a rozloučit se.
6. ČERVNA 1978
Slyšela jsem někoho říct, že ho našli.
„Něco jsme našli.“ Otočila jsem se a vrátila se.
Viděla jsem, jak pan Hewitt starší padnul na kolena a rozbrečel se.
Prohlásil: „Promiň mi to, synku. Slíbil jsem, že tě najdu.“
On...
- Okamžitě to poznal. - Okamžitě poznal, že je to můj bratr.
Podle toho, co měl na sobě.
A...
pak začali sbírat kosti
a bratrova páteř vypadla...
z košile, co měl na sobě.
A pořád měl v džínech peněženku.
Bylo to hrozný.
Příšerný.
Pořád je to těžký.
Jako by to bylo včera.
Nechápu, že se táta zvládnul nesesypat.
Když ukončili pátrání... Nepotřeboval jsem jejich pomoc,
abych svého syna našel. A dokázal jsem to.
A budu pokračovat, dokud nenajdu i zbytek.
Živé nebo mrtvé.
Už nemám co říct.
Patologové stanovili jako příčinu smrti
podlehnutí nepříznivým podmínkám.
PODCHLAZENÍ, PODMÍNKY
Ale nezbylo z nich dost na to,
aby byli schopní je dostatečně přezkoumat.
Nestačilo to.
Nebylo možné ověřit, jestli nezemřeli na úder do hlavy
nebo nějaké jiné zranění.
PO NÁLEZU JACKA HUETTA SE STÁLE POHŘEŠUJE JEDEN MUŽ
Garyho Mathiase v okolí nenašli.
Nikdo neví, kde je.
Bylo to hrozné.
Ale dalo mi to naději.
Řekla jsem si, že když našli ostatní, najdou i Garyho.
Ale když našli tělo Jackieho Hewitta,
jako by místní policisté veškeré pátrání vzdali.
Hodili to za hlavu.
PÁTRÁNÍ BYLO ODVOLÁNO
Devatenáctého června padlo rozhodnutí odvolat pátrací týmy.
Policisté prohlásili, že udělali vše, co bylo v jejich silách.
Ale nic nenasvědčovalo tomu,
že by se jim mohlo podařit najít ostatky Garyho Mathiase.
Po jejich odjezdu jsme tam zůstali
s manželem a švagrem ještě dva týdny.
Nerada to říkám, ale nezdálo se mi, že by to pátrání bylo dostatečně důkladný.
Rodiny pro to udělaly víc než policie.
Objevily se zprávy, v kterých lesníci tvrdili,
že policii o těch přívěsech řekli,
ale oni je neprohledali.
Odmalička lovíme a rybaříme.
Můj táta by poznal i to, komu patří otisky v bažině.
A všimnul si, že od auta vedly stopy čtyř lidí.
Směrem do kopce, na sever.
Ne dolů, jak si myslí policie.
Jack starší věděl, že tam ty přívěsy jsou.
Říkal jim o nich.
Prosil je, ať tam zajdou.
Prosil je.
Pamatuju si, že mu někdo prý odpověděl:
„Tak daleko by stejně nedošli.“
To určitě!
Vzdálenost mezi přívěsy a vozidlem chlapců
byla přes 30 kilometrů.
Nikoho tehdy nenapadlo,
že by dokázali v takovém počasí dojít tak daleko.
Takže mě nepřekvapuje, že nikdo na to tábořiště nešel.
Zvlášť když tam tehdy byl asi metr a půl sněhu.
Věděli, že tam ten přívěs je, ale nešli ho prohledat.
Kdo ví? Třeba mohli někoho zachránit.
Schopnosti mužů byly i nadále předmětem sporů.
A mnohým přišlo, že to vyšetřování negativně ovlivnilo.
BRÁNILA VYŠETŘOVÁNÍ DISKRIMINACE?
Štve mě to.
To slovo mě vytáčí.
„Policie má podezření na vraždu v případu zmizení retardovaných mužů.“
- Přijde ti správný... - Proč napsali „retardovaných“?
- Tehdy se to říkalo. - Je to...
Není to správný.
Jen lehce pomalejší...
Kdyby se řeklo:
„Ztratilo se pět basketbalových šampionů z týmu Gateway,“
nejspíš by je našli.
Ale oni říkali...
tyhle blbosti.
Dopadlo by to úplně jinak.
Dali by si záležet.
PĚT MUŽŮ S LEHKOU RETARDACÍ ZMIZELO BEZE STOPY
Ti muži ve věku 25 až 35 let
nebyli schopní logicky uvažovat a zorientovat se v přírodě
jako normálně zdraví lidé.
Celý ten případ zastínil fakt, že o nich mluvili jako o retardovaných.
Vykreslovali je, že byli prostě jen hloupí a nedokázali se otočit a vrátit.
A místo toho jeli do lesa, což je absurdní.
A takhle se to přeneslo do povědomí veřejnosti,
ale především do povědomí policie.
Jako by si řekli:
„Vážně nám stojí takové úsilí za to,
abychom našli retardy, co se ztratili?“
Jednalo se o pět mladíků s omezenou schopností uvažování.
V nadšení z výhry oblíbeného basketbalového týmu
zastavili v obchodě,
kde se splácali sladkým kakaovým mlékem a cukrovinkami.
A pak cestou domů udělali nešťastné rozhodnutí.
Špatně odbočili a už se nevrátili.
Jedno špatné rozhodnutí vedlo k dalšímu a už se to vezlo.
Přesvědčují nás, že za to může jejich blbost,
protože byli retardovaní. Že tam odjeli sami.
Ale pochybuju, že sem jeli sami od sebe.
Vyšetřovatele mátla jedna věc.
Před přívěsem stojí schránka s jídlem,
v které se nacházel vojenský proviant a konzervy. Mladíci je našli a snědli.
Ale byla tam ještě druhá schránka, v které bylo jídla dost na to,
aby tam vydrželi několik měsíců. Tu ale nikdo neotevřel.
Bylo tam plynové topení, které si ale nezapnuli.
Měli tam dostatek jídla,
měli tam i topení, aby jim nebyla zima.
Proč se nenajedl a nepustil si topení?
Proč si místo toho lehnul do postele
obalený prostěradly, jako by se o něj někdo staral,
a několik týdnů umíral hlady?
Co se tam stalo?
Ted by neudělal nic, co je v rozporu se zákonem.
Kdyby si myslel...
Kdyby si myslel, že je to krádež, neudělal by to.
A taky by vůbec neuměl to plynové topení zapnout.
Ted by se sám do postele takhle neuložil. Musel tam být ještě někdo.
V přívěsu se našly černé tenisky,
které na sobě měl Gary Mathias.
Weiherovy boty se nenašly.
Buď je ztratil v lese, nebo si je Gary Mathias vzal a odešel.
Ted Weiher a Gary Mathias pravděpodobně dorazili do přívěsu.
Co se jim stalo?
Jak skončil Gary Mathias?
Důkazy naznačovaly, že se Gary do přívěsu nejspíš také dostal.
Ale když se nenašlo jeho tělo, začaly se šířit spekulace.
Byl Gary oběť?
Obětní beránek?
Nebo něco horšího?
MOHL JE ZABÍT GARY?
Vím jistě...
Bůh mi odpusť.
Že se Doc a ostatní Mathiase báli.
Moc se jim nelíbilo, že s nima chce Gary na zápas,
ale báli se něco říct.
To vím jistě. Od strejdy.
Gary Mathias podstupoval úspěšnou léčbu.
Před tou osudnou nocí měl za sebou dva zcela poklidné roky.
Ale Gary Mathias měl problémy s drogami.
V armádě si pošramotil pověst.
Měl za sebou několik násilných výbuchů agrese.
Jako jediné rozumné vysvětlení jsem viděla,
že se Garyho psychóza vrátila
a nějak se mu podařilo přesvědčit ostatní,
že je to dobrý nápad.
Co by člověka mohlo dovést k tomu,
aby přesvědčil pět mužů
vydat se na dlouhou túru lesem, aby pak zemřeli v lesnickém přívěsu?
Lze to snadno svést na jeho schizofrenii.
Ale neexistuje důkaz, že by Gary někdy něco podobného zkusil.
Když mohli sednout do auta, dojet bez nehody do Chica,
podívat se na basketbalový zápas,
bez problému navštívit Behr's Market,
co bylo s Garym špatně? Je to blbost.
Kdyby nebral léky, nebyl by schopný fungovat.
Kdyby je vysadil, táta by ho rozhodně nikam nepustil.
Bez debat.
Policie se k bratrovi nechovala férově.
Unáhleně ho odsoudili.
Jste první člověk za 45 let, který se mě na něco zeptal.
Nikdo od policie.
Nikdo z médií.
Nikdo se mě na nic nezeptal.
Nevím, co se mu stalo.
A to mě trápí nejvíc.
Chci vědět, kde je.
Už více než 40 let od zmizení mužů
visí nad případem jeden zásadní otazník.
Co se stalo s Garym Mathiasem?
MŮŽE BÝT GARY MATHIAS NAŽIVU?
Sama nevím, co si o zmizení Garyho Mathiase myslet.
Naše matka provozovala bar v Browns Valley.
A asi rok po nálezu těl
jsem si v narvaným baru po směně
všimla na třetí barový židli ode mě jednoho chlapa.
Naše pohledy se střetly. Byl to Gary Mathias.
Proběhla jsem dveřma za bar
a říkám mámě: „Na konci baru sedí Gary Mathias.“
„Jsi si jistá?“ Já na to: „Stoprocentně.“
Zavolala jsem na policii.
Gary se na nás podíval, vyskočil a zdrhnul.
Nedohonily jsme ho.
Lidi ho prý viděli v Montgomery Ward's,
v restauraci, na parkovišti 7-Eleven... Takže jsem nebyla sama.
Na mou duši jsem si jistá.
Jeden muž tvrdí, že když v roce 1979 projížděl parkem Plumas,
Gary Mathias tam stopoval.
Ale v policejních záznamech o tom není ani zmínka.
Existují zprávy o tom, že Gary Mathias byl spatřen poté,
co byly nalezeny ostatky.
Jak v oblasti, tak mimo ni. Několikrát dokonce mimo stát.
Nic z toho jsme nedokázali prokázat.
Řeknu vám svou teorii.
Nemyslím si, že Gary Mathias do toho přívěsu došel.
Když jsem vyrůstal v Marysville,
žily tam jistý rodiny, se kterými nebylo radno si zahrávat.
Ten místní surovec byl neustále jednou nohou v kriminále.
Viděl jsem, co dokáže.
Děsivej chlap.
Povídalo se,
že ten surovec a parta dalších
měli s Garym Mathiasem nevyřízený účty a pomstili se všem pěti.
Začali se navážet do mýho bráchy.
Gary Mathias se ho zastal
a oni z něj vymlátili duši
a shodili ho z Orovillského mostu.
Pak donutili ostatní čtyři kluky jet dál po cestě.
A vyděsili je natolik, aby se už z hor nevrátili.
Jeden z chlapců mohl donést boty Garyho Mathiase do karavanu.
Proto tam vedly jen čtvery stopy.
Cítil jsem v srdci...
že to můj brácha zabalil Teda do těch prostěradel.
Nenechal by Teda samotného, ne dokud byl naživu.
Někdo v tom přívěsu se musel o Teda starat.
Podle mě to byl můj bratr Gary.
A myslím, že se s Jackiem vydali pro pomoc.
Ale Gary byl týdny bez léků.
Asi netrvalo dlouho, než začal přicházet o rozum.
Myslím, že se ztratil a byla pořád zima.
Domnívám se, že se odtamtud nedostal stejně jako ostatní chlapci.
Každý vyšetřovatel se chce dobrat pravdy.
Kdykoli tu složku čtu,
najdu nějaký detail, který mě zarazí.
Tipl bych si, že během prvních 18 kilometrů od auta
padlo na Madrugu nebo Sterlinga vyčerpání, což je první příznak podchlazení.
Byli dobří kamarádi.
Kdyby jednoho zmohly podmínky, zůstali by nejspíš při sobě.
A společně zahynuli.
Všichni tři se o sebe vzájemně starali. Stihnul je stejný osud.
Ostatky Jackieho Huetta byly nalezeny podél cesty.
Ten do přívěsu nejspíš nedošel.
U Teda Weihera víme, že tam došel.
A je velmi pravděpodobné, že Gary Mathias taky.
Podle toho, jak byl Ted zabalený, usuzuji, že tam s ním Gary byl až do konce.
Nejspíš si vzal lepší boty, zkusil se odsud dostat,
ale daleko nedošel.
Můžeme jen spekulovat.
Jednu otázku zodpovíte, a dalších 20 se vynoří.
Já si teď přeju jediné. Najděte prosím někdo jeho ostatky.
Měl by se vrátit domů.
Nevěřím, že to kdy pustím z hlavy.
Dokud máme u stolu prázdnou židli, nic není uzavřené.
Jak jsem je znala, museli být vyděšení k smrti,
a to mi trhá srdce.
Nemohla jsem jim pomoct.
Zasloužili si žít.
Ano, všichni.
Už si ani nevzpomínám,
co jsem bratrovi naposledy řekl.
Doufám, že to bylo: „Mám tě rád.“
Byli to zranitelní chlapci.
Jak se jim mohlo stát něco takovýho?
Ted by asi teď bydlel se mnou,
být tu pořád s náma.
Jo, myslím, že by nemohl být sám.
Ne, bydlel by u toho, kdo by měl nejvíc makaronů se sýrem.
Bydlel by s lidma, co ho znali, milovali a starali se o něj.
Takže s náma.
Byli jsme si v rodině velmi blízcí.
I když jsme se nikdy neobjímali ani si nevyznávali lásku.
Táta mi poprvé řekl, že mě má rád,
když našli mého bratra.
Ale věděli jsme to.
Pořád nás zajímá, jak to bylo.
POHŘEŠOVANÉ OSOBY
Nebylo fér, že je lidé vnímali jako neschopné.
Něco je muselo dovést na ten kopec, kde zemřeli.
Nikdo neví, co dělali a co se tu dělo.
Když člověk přijde na místo, kde nechali auto a vyrazili do tmy,
je z toho případu ještě víc zmatený než kdy dřív.
NALEZENA DALŠÍ DVĚ TĚLA
Nemůžou dokázat, že šlo o vraždu. A kdyby to nebyla vražda, nevysvětlí to.
Nejspíš už se nikdy nedozvíme,
co přesně se v noci 24. února 1978
s pěticí z Yuba County stalo.
O téměř 50 let později nikdo stále neví, jak to tehdy vlastně bylo.
Taky úplně vidíš, jak stojí na rohu, pijou limču
- a mávají na lidi? - Jo, mávají.
A všichni mávají zpátky.
Někdo musí vědět,
co přesně se těm klukům stalo.
Pravda snad vyjde najevo.
POKUD MÁTE DALŠÍ INFORMACE,
ZAVOLEJTE PROSÍM ŠERIFOVI YUBA COUNTY NA ČÍSLO (530) 749-7777.
Překlad titulků: Michael Novotný