Historien begynner på en søt måte.
Du har fem venner. De er kompiser fra et handikapsenter.
De drar på en basketballkamp,
og ingen forstår hva som skjedde etter det.
Jeg var en ung reporter da, men jeg skjønte at det ikke ga noe mening.
Yuba County-politiet kalte dette en av deres mest bisarre forsvinningssaker.
Familier får panikk fordi fem unge menn er savnet.
Bilen har blitt funnet 11 mil i feil retning.
Noen fikk dem til å gjøre dette.
Kom de hit på egen hånd, eller ble de brakt hit med vilje?
Det er det store spørsmålet.
Hvorfor begynte dere å gå i den sterke kulden uten å ane hvor dere skulle?
- Hvordan gikk noen glipp av campingvognen? - Sheriffkontoret tok det ikke seriøst.
Hvor lenge leter dere?
Til vi finner resten eller alt håp er ute.
Noen må vite hvor de er.
RARE SAKER GIR FLERE SPØRSMÅL ENN SVAR
UFORKLARLIGE FENOMENER
På kveldstid den 24. februar 1978
forsvant fem menn etter å ha forlatt en basketballkamp i Chico i California.
Bilen deres ble funnet forlatt elleve mil unna hjemmene deres.
I nesten 50 år har saken om De fem fra Yuba County forvirret etterforskere.
Ingenting gir mening.
Hvorfor kjørte mennene så langt i feil retning?
Hvorfor forlot de bilen og vandret inn i den snørike natten?
Hadde de rotet seg bort, eller skjedde noe mer skummelt?
MULIGHETENES REGISTER
HVA SKJEDDE MED DE FEM FRA YUBA COUNTY?
Yuba County var et vakkert sted i mine øyne.
Vi jaktet og fisket.
Du kunne ikke kjøre ned veien uten at noen vinket, for du kjente alle.
Jeg visste ikke at det var så mye kriminalitet før alt dette begynte.
CHICO - OROVILLE-SJØEN - OROVILLE
Dette bildet liker jeg.
- Det er Jackie, hva? - Ja.
Han var seks eller syv år her.
- Se på frisyren. - Han var så søt.
Du og broren din hadde samme øyne.
Det er moren min.
Det er meg, og det er Jackie.
Det ser ut som jul.
Ingen dato. Jo. Det er hans siste jul.
Det var i 1978.
Broren min, Jackie, Bill Sterling, Jack Madruga, Gary Mathias og Ted Weiher
møttes for første gang under Gateway-prosjektet.
- Gateway-prosjektet hjalp autister eller... - Funksjonshemmede.
...funksjonshemmede å lære sport og å omgås andre mennesker.
Basketball var deres store greie. Gateway Gators levde for det.
Storebroren min, Jackie, var 24 år, men hadde en 16-årings tankegang.
Han var tregere enn de fleste av oss i oppveksten.
Men ingen behandlet ham slik.
Han kunne skrive sitt eget navn og bruke telefonen.
- Han hadde kjæreste. - De snakket lenge på telefonen.
Jackie så ikke på folk som slemme.
Han smilte alltid. Han var alltid glad.
Broren min, Jackie, og Ted Weiher
skulle man tro var brødre. De var så mye sammen.
Hvis du så Jackie, var ikke Ted langt bak.
Ted elsket makaroni med ostesaus.
Kona mi serverte ham det til jul.
Fikk han makaroni med ostesaus, var han lykkelig.
Ja, han var helt skjønn.
Men sinnet og adferden hans...
Han skjønte ikke alt.
Jeg anså aldri onkel Ted som spesiell.
De brukte et annet ord på den tiden. Å-ordet.
Han var den artige onkelen. Tullete, hårete, kraftig.
Krøllete hår.
Han var vaktmester på ungdomsskolen.
Men han var vår, og man beskytter sine egne.
Vi var glad i ham, og han var glad i oss.
Jack Madruga var ikke like utadvendt som onkel Ted, men de var venner.
Onkel Jack var veldig stille, sosialt utilpass.
Han ble nervøs, og folk trodde noe var galt med ham.
Han var veldig reservert, men ikke treg.
Han dro til Vietnam, men gjorde det veldig bra på skolen.
Han kom inn på college uten hjelp. Han var mer som en storebror enn en onkel.
Vi kalte ham "Doc".
Han pleide å kjøre meg og vennene mine rundt.
Når vi skulket, ringte vi ham og ba ham hente oss.
Vi sto hverandre nær.
Doc og Bill Sterling var bestevenner.
Bill Sterling
ga meg tips om hvordan man skal slippe ballen i bowling.
Han var snill og vennlig. Han ville bare stille opp for folk.
Gary Mathias ble med i gruppen litt senere enn de andre gutta,
men de fem ble et veldig godt lag.
Som lillebror så jeg opp til Gary.
Han var idrettsutøver og musiker.
Han var alt mulig som inspirerte meg.
Han beskyttet meg et par ganger. Han reddet meg fra å få juling.
Sånn var han.
Han støttet familien sin, uansett hva.
Gary måtte forlate militæret av medisinske årsaker.
De trodde han var schizofren.
Han fikk en ny psykolog, som ga ham nye medisiner.
De fikk ham til å klare seg så bra
at han begynte å jobbe for stefaren vår.
Gary var en veldig omsorgsfull person.
De fem guttene var venner i åtte-ni år.
De gikk overalt sammen.
Frem til Jack Madruga fikk seg bil, en Mercury Montego fra 1969.
Den var Jack Madrugas store stolthet.
De skviste seg inn i den. De lo, hadde vinduene nede og vinket til folk.
Favorittlaget deres var UC Davis, som skulle spille mot Chico.
De planla å se på kampen.
Den var bare en times kjøretur unna.
Noen av familiene ville ikke at de skulle gå på kampen den kvelden,
for de hadde en stor kamp selv dagen etter.
De gledet seg ubeskrivelig mye til sin egen kamp.
De hadde vunnet alle andre kamper for å kvalifisere seg til turneringen.
Det var mesterskapsturneringen for Gateway Gators.
Jeg husker at Jack Madruga stoppet i oppkjørselen i Mercury Montego-en sin.
Pappa sa til broren min på vei ut:
"Ingen alkohol, røyking eller jenter."
Broren min så på pappa og sa: "Kom igjen, pappa."
Så snudde han seg og gikk ut døra.
De var glade, og de hoiet og ropte om favorittlaget sitt.
Så begynte de å kjøre mot Chico.
Dagen etter sa moren min til meg:
"Broren din er ikke hjemme." Jeg spurte: "Hva mener du?"
Jeg var elleve år da jeg våknet en lørdag morgen
og hørte mamma si: "Stå opp. Vi må til din bestemors hus.
Onkel Ted har ikke kommet hjem. Hun er bekymret."
På grunn av deres spesielle behov gikk alarmen fort.
Noe hadde skjedd.
Familiene ringte hverandre: "Har du sett Bill?"
"Har du sett Jack?" "Ted kom ikke hjem."
Familiene fikk panikk fordi fem unge menn var savnet.
Broren min, Jackie, overnattet aldri noe sted.
Han var hjemme hver eneste kveld.
Han ville være hjemme der han følte seg bekvem og trygg.
De ville ha kommet hjem.
Etter den kampen ville de ha kommet hjem.
Da de ringte Yuba Countys sheriffkontor,
sa de at de ikke kunne gjøre noe fordi de var over 18.
Du må vente i 24-48 timer før du kan melde dem savnet.
Et familiemedlem sa: "Vent nå litt, de er alle utviklingshemmet."
De kunne ikke gjøre noe. Pisspreik.
Rent pisspreik.
Familiene gjør det de kan den 25. februar.
De ringer folk og kjører på motorveiene, men det er ingen spor av guttene.
Klokken 20.00 ringer de Yuba Countys sheriffkontor
og sier: "Vi trenger hjelp til å finne dem."
Først begynte politiet å følge i fotsporene deres.
De skulle se en kamp i Chico State.
Redaktøren for Chicos lokalavis hadde vært på kampen den kvelden.
Han så dem og husket dem godt.
Så de kunne bekrefte at gutta var der.
Det var stille de første dagene.
25. FEBRUAR 1978
Den 26. og 27. februar fikk vi ingen informasjon.
Den 28. februar sa skogvesenet:
"Vi har funnet bilen i Plumas nasjonalskog."
Elleve mil i feil retning, oppe i fjellet.
Det er en todørs Mercury Montego fra 1969, og den matcher de savnede mennenes bil.
Plumas nasjonalskog er et svært ulendt område. Veldig berglendt.
De forsvant rundt 1200 meter over havet.
Det var store snødrev der oppe, opptil tre til seks meter enkelte steder.
Det er bratte skråninger i visse områder
der du kan miste fotfestet og falle 300 meter.
Ingen går opp den veien. Det er ingenmannsland.
Da jeg kom inn i huset, satt mamma på kjøkkengulvet og gråt.
Hun sa bilen var funnet, men ingen av guttene.
Mennene var kjent for å følge strenge tidsplaner.
De ville aldri spontant ha kjørt opp i fjellene midt på natten.
Hva kan ha brakt dem dit?
SAVNEDE PERSONER KJØRTE MENNENE FRIVILLIG TIL PLUMAS?
Guttene burde ikke ha vært der. De hadde ingen grunn til å dra til snøen.
De forlot huset veldig tynt kledd til en basketballkamp i en gymsal.
Lite skilte seg ut med bilen.
Ingen skader, ingenting som tydet på at noe fælt hadde skjedd. Nøklene manglet.
I bilen lå det melkekartonger og godteripapir.
Ting du forbinder mer med barn som fester
enn med voksne menn som reiser fra en basketballkamp.
En av etterforskerne kontaktet melkedistributøren
og fant ut hvem som solgte den i området.
De begynte på Chico State og besøkte butikkene en etter en
for å sjekke om noen husket å ha sett guttene.
De kom til Behr's Market i Chico
og fikk heldigvis tak i en kvinne som jobbet på kvelden den 24.
Hun husket dem. De var på Behr's Market rundt stengetid.
Det plasserer dem der rundt klokken 22.00.
Derfra forsvant de et sted mellom Chico og Marysville.
Det er mulig at de en gang mellom klokken 22.00 og 23.00
kjørte av motorveien til en by ved navn Oroville.
Og at de derfra kjørte inn i Plumas nasjonalskog,
og at de en gang mellom 23.00 og 23.30
kjørte opp en oppkjørt snødekt vei midt i ingenmannsland,
og at bilen deres satt seg fast i 15-18 cm med snø.
Og at de da iført tennissko, blå jeans og tynne jakker
løp inn i mørket og snøen i minusgrader uten grunn.
ÉN AV FEM...
Da jeg skulle skrive artikkelen,
fikk jeg snakket med etterforskerne og tilbrakt tid med familiene.
De følgende spørsmålene forvirret meg mest:
"Hvorfor svingte dere av der? Hvorfor stoppet dere bilen der?
Hvorfor forlot dere bilen? Hvorfor begynte dere å gå uten å ane hvor dere skulle?"
De skulle jo spille kamp dagen etter.
HJEMMELAGET 14 - BORTELAGET 16
Noen av dem hadde lagt uniformen sin på sengen.
De ville ikke ha gått glipp av den dagen frivillig.
Onkel Doc visste veien til Chico. Han hadde kjørt dit hundrevis av ganger.
Bilen ble funnet med førervinduet nede. Den bilen var babyen hans.
Han ville aldri ha forlatt den med vinduet nede.
De hadde ingen grunn til å forlate bilen, bortsett fra tvang eller frykt.
Noen trodde de ikke visste hva de drev med.
Det var ikke en tabbe.
Dette er Bidwell Bar-broen.
Den krysser Oroville-sjøen og leder til Plumas nasjonalskog.
Det er et landemerke.
Hadde mennene sett denne broen,
ville de ha skjønt at de var langt hjemmefra og kjørte feil vei.
BIDWELL BAR-BROEN
Ser de et skilt til Plumas, må de vite bedre.
Som du ser, er veien stengt.
Tretten kilometer nordover ble Mercury Montego-en forlatt.
Det var en tømmervei. Den ledet ingensteds.
Kart ville ikke ha ført dem hit.
De hadde ingen grunn til å ta en fornøyelsestur hit.
Noe brakte dem opp denne veien.
De var ikke på villspor. Noe gikk veldig galt den kvelden.
Politiet startet et omfattende søk i området
rett rundt der bilen ble funnet.
Minst fire byråer var involvert.
Godt over 200 mennesker deltok i letingen.
Til hest og fots, i kjøretøy som kunne kjøre et stykke i snøen, og luftfartøy.
Det var omfattende.
Faren min, Jack, dro dit bilen var og begynte å lete.
Han var der hver eneste dag.
Vi jaktet i de områdene. Vi kjente dem.
Jack Sr. steg ut av bilen og gikk mange kilometer på fjellsiden.
Jack fortalte meg at han sa høyt:
"Jeg skal finne deg, sønn. Jeg gir meg ikke før det."
Alle familiene lette i skogen.
Det var helt jævlig. Man våknet hver dag uten å vite noe.
Det verste er å ikke vite.
Været på den tiden ble veldig snøfylt og farlig.
Letemannskapet begynte, og så stoppet det.
SNØ STOPPER LETINGEN ETTER SAVNEDE MENN
I mars jobbet de hardt.
I april og mai senket de tempoet betraktelig, og i juni lette de knapt.
INGEN NYE LEDETRÅDER
Vi hadde håp hver dag. Hver dag våknet vi og tenkte:
"I dag finner de ham. Han kommer til å klare seg."
Stillheten var uutholdelig.
Unnskyld.
4. JUNI 1978
Noen motorsyklister passerer en campingplass og kjenner en fæl lukt.
Det er en campingvogn der med knust vindu.
Inni den finner de Ted Weihers utmagrede lik.
Ted Weihers lik ligger på ryggen. Hendene hans ligger i kors over brystet,
slik du kan forestille deg noen som skal til å bli mumifisert.
Han var innsvøpt i flere laken
som et lite barn. Han kunne ikke ha gjort det selv.
Ted hadde fått grusomme forfrysninger. Han veide rundt 100 kilo da han forsvant,
og han var nede i rundt 55 kilo da han ble funnet.
Han var glattbarbert da han forsvant. Nå hadde han helskjegg.
På grunn av skjeggveksten
kunne rettsmedisinerne fastslå
at han hadde vært i live i åtte til tretten uker.
Dette plaget meg.
Langsom død av sult og hypotermi over minst åtte uker.
Campingvognen der Ted døde, lå 30 km unna den forlatte Montegoen.
Panikkspørsmål ble reist. Hvordan kunne politiet ha oversett dette lyet,
og var det for sent å finne de andre i live?
Tante Dorothy tok meg med til stedet der de fant bilen.
Det var en gang i mars.
Jeg kan ikke unngå å tenke på at han fortsatt var i live da vi dro dit.
Det slo meg...
...at jeg var veldig nærme ham.
Han må ha lidd fryktelig mye.
Han var fortsatt i live, og de prøvde ikke hardt nok å finne ham.
6. JUNI 1978
Omtrent elleve km sør for campingvognen
finner de levningene etter Jack Madruga.
På den andre siden av veien finner de levningene etter Bill Sterling.
De hadde blitt spredd over et område av dyr.
ET DELVIS ADSKILT OG PÅKLEDD LIK MED LITE MYKT VEV
Doc hadde nøklene i lomma da han ble funnet.
Så det var utvilsomt han som kjørte.
Bestemor ville se Docs levninger.
Faren vår sa: "Mamma, det er bare ben som gjenstår."
Da brøt hun sammen.
Hun ville se sønnen sin. For å ta farvel.
Jeg hørte noen si: "Vi fant ham.
Vi har funnet noe." Jeg snudde meg og gikk tilbake.
Det var da jeg så Mr. Hewitt Sr. falle på kne og gråte.
Han sa: "Jeg er lei for det, gutten min. Jeg lovte å finne deg."
Han...
- Han visste det umiddelbart. - At det var broren min.
Fra klærne han hadde på seg.
Og...
...de plukket opp en haug med bein, og min brors ryggrad falt ut av
skjorten han bar.
Han hadde fortsatt lommeboka i buksa.
Det var en vanskelig dag.
Det er det fortsatt. Det føles som det var i går.
Jeg vet ikke hvordan pappa taklet det.
De avsluttet letingen, men jeg trengte ikke deres hjelp.
Jeg skulle finne sønnen min, noe jeg gjorde.
Jeg skal fortsette til jeg finner resten av dem også.
På en eller annen måte... Det er alt jeg har å si.
Ifølge patologirapporten frøs de i hjel.
Bukket under for vær og vind.
Men det var ikke nok av dem til at du kunne vite alt nøyaktig.
For lite gjensto. Hvorvidt det var stump vold eller en annen type skade,
vil man kanskje aldri finne ut.
Gary Mathias har ikke blitt funnet på åstedet.
De vet ikke hvor han er.
Det var tøft.
Men det ga meg håp. Jeg tenkte: "De fant de andre. De vil finne Gary."
Men etter at Jackie Hewitts lik ble funnet,
virket det som om sheriffkontoret ikke ville lete lenger. "Vi er ferdige."
Den 19. juni valgte letemannskapet der oppe å avslutte letingen.
Sheriffkontoret sa: "Vi har gjort alt vi kan for å finne ham,
men vi har ikke funnet noen spor etter Gary Mathias' levninger."
Vi var der ute i to uker til etter de dro. Mannen min, jeg og svogeren min.
Jeg hater å si det, men det virket ikke på meg som om de lette grundig.
Familiene gjorde mer enn politiet.
Medlemmer av skogvesenet skal ha sagt:
"Vi fortalte politiet om campingvognene, men de ransaket dem aldri."
SKOGVESENET SIER AT DE FORTALTE OM SOVEBRAKKEN
Vi var jegere og fiskere hele livet.
Pappa kunne fortelle deg hva slags avtrykk som var i en sump.
Og han så fire sett med spor som ledet bort fra bilen og opp bakken nordover.
Ikke ned, som sheriffkontoret tror.
Jack Sr. visste at campingvognene var der.
- De ba dem dra dit. - Jack ba dem dra til campingvognene.
Han ba dem om det.
Jeg husker han fortalte at en person sa til ham:
"De ville aldri ha kommet så langt."
Visst pokker ville de det.
Avstanden mellom campingvognene og bilen var nok nærmere 30 km.
Ingen trodde nok at de i den tilstanden i det været kunne ha kommet så langt.
Så jeg er ikke sjokkert over at ingen dro til brannleiren,
som da antagelig lå under 1,5 meter med snø.
De visste at hytta var der oppe, og de gjennomsøkte den ikke.
Så hvem kan si at noen ikke kunne ha blitt reddet?
Mennenes evner fortsatte å være et stridspunkt.
For mange kastet det en mørk skygge over saken.
- Det gjør en sint. - Bare ordet gjør meg forbannet.
"Lureri mistenkt i forsvinningen av fem lett åndssvake californiere."
- Tror du det er riktig... - Hvorfor si "åndssvak"?
Det var det de sa da.
Det er galt.
Litt tregere enn...
Jeg skulle ønske de sa:
"Fem basketballspillere fra Gateway rotet seg bort."
Da ville de nok ha funnet dem. I stedet for å si denne dritten.
Jeg tror det ville ha gått annerledes da. De ville ha lett hardere.
FEM LETT ÅNDSSVAKE MENN FORSVINNER SPORLØST
Dette var ikke 25 til 35 år gamle menn som var
så i stand til å ta avgjørelser og finne seg selv
som de kunne ha vært.
Stigmaet rundt det å bli kalt åndssvak kastet skygge over hele hendelsen.
Oppfatningen om at disse mennene var for dumme til å snu og komme tilbake,
og isteden bare fortsatte opp i skogen, var absurd.
Og jeg tror denne oppfatningen smittet over på folks syn
og særlig politiets syn på saken. De sa bare:
"Skal vi jobbe så hardt for å finne åndssvake menn som har rotet seg bort?"
Jeg tror fem unge menn med redusert kapasitet
var glade for å ha sett vinnerlaget i basketball gjøre det så bra
at de stoppet ved en matbutikk og stappet i seg sjokolademelk og godteri,
og et sted på veien tok de en dårlig avgjørelse og vei.
En dårlig avgjørelse førte til en annen og deretter en til.
De prøver å få oss til å tro at det er dumhet.
At de dro opp dit alene fordi de var tilbakestående.
De ville aldri ha gjort dette på eget initiativ.
Noe av det som forvirret etterforskerne,
er at det var et matskap utenfor campingvognen,
og litt militærmat hadde blitt tatt ut og spist.
Men det var et annet skap der fylt med nok hermetikk
til å holde dem i live i flere måneder, og det var uåpnet.
Det var en propanovn som ikke hadde blitt slått på.
Det var mat der de kunne ha spist, og en ovn som kunne ha holdt dem varme.
Hvorfor spiser du ikke maten og skrur på varmen?
Hvorfor ligger du i en seng
dekket av laken som om noen pleier deg,
og sulter i hjel over en periode på flere uker?
Hva skjedde?
Ted ville ikke ha gjort noe som han trodde var ulovlig. Om han stjal...
Hadde han trodd det var tyveri, ville han latt være.
Og han ville ikke ha visst hvordan man skrudde på propan.
Ted kan ikke ha svøpt seg inn sånn. Noen andre var sammen med ham.
I campingvognen var det svarte tennissko.
Det var skoene som Gary Mathias hadde på seg.
Weihers sko ble aldri funnet. Enten mistet han dem, eller så tok Gary Mathias dem.
Ted Weiher og Gary Mathias kom seg nok begge til campingvognen.
Hva skjedde med dem?
Hva skjedde med Gary Mathias?
Bevisene tydet på at Gary kunne ha kommet seg til vognen.
Uten noen spor av liket hans begynte mistankene å øke.
Var Gary et offer, en syndebukk eller noe mye verre?
KUNNE GARY STÅ BAK MENNENES DØD?
Jeg vet...
Gud tilgi meg. Doc og de andre var redde for Mathias.
Gary skulle bli med på kampen. De ville ikke ha ham med,
men turte ikke å si det. Det vet jeg. Det kom fra onkelen min.
Gary Mathias var under en vellykket medisinering.
Han hadde hatt to fredelige år før hendelsene den kvelden.
Men Gary Mathias hadde rusproblemer.
Han hadde hatt det vanskelig i militæret med voldelige og problematiske utbrudd.
Den eneste forklaringen som ga mening for meg,
var at Garys psykose hadde kommet tilbake,
og at han hadde overbevist dem om
at det var det rette å gjøre.
Hva kunne ha vært en annen persons motiv
til å overtale fem menn
til å ta denne lange turen gjennom skogen og deretter dø i en skogshytte?
Schizofrenien hans er lett å bruke som unnskyldning,
men det finnes ingen bevis på at Gary har gjort noe sånt før.
Om de kan sette seg i bilen og kjøre til Chico uten problemer,
se en basketballkamp uten problemer og dra i matbutikken uten problemer,
hvorfor er Gary problemet? Jeg kjøper det ikke.
Han klarte ikke seg selv uten medisinen.
Hadde han ikke tatt medisinen, ville ikke faren min latt ham gå.
Dermed basta.
Politiet behandlet ikke broren min rettferdig.
De dømte ham umiddelbart.
Du var den første på 45 år som stilte meg et spørsmål.
Ingen i politiet.
Ingen fra media.
Ingen spurte meg om noe som helst.
Jeg vet ikke hva som skjedde med ham. Det er det som plager meg.
Jeg må vite hvor han er.
Mer enn 40 år etter at mennene forsvant,
gjenstår et viktig spørsmål i denne saken:
Hva skjedde med Gary Mathias?
Jeg har blandede tanker om hva som skjedde med ham.
Moren vår eide en bar i Browns Valley.
Innen et år etter at likene ble funnet,
var jeg der etter jobb en dag. Baren var full.
På tredje barstol fra enden satt en fyr.
Blikkene våre møttes. Det var Gary Mathias.
Jeg gikk inn svingdøren bak bardisken
og sa til mamma: "Gary sitter i enden av bardisken."
Hun sa: "Er du sikker?" Jeg sa: "Ja."
Jeg ringte sheriffkontoret.
Gary så på oss, hoppet opp og løp. Vi klarte ikke å ta ham igjen.
Folk fortalte meg at han hadde blitt sett på Montgomery Ward's,
Denny's restaurant og en 7-Eleven-p-plass, så jeg vet ikke hva jeg skal tro.
Gud drepe meg om jeg tar feil.
Det var en mann som kjørte gjennom Plumas-området i 1979
som hevdet at Gary Mathias haiket.
Men det står ikke noe om det i sheriffkontorets mappe.
Folk har hevdet å ha sett Gary Mathias etter at levningene ble funnet.
Både i og utenfor området, til og med utenfor delstaten.
Vi har ikke kunnet bevise noe av det.
Jeg skal si hva jeg tror. Jeg tror ikke Gary Mathias kom seg til campingvognen.
Da jeg vokste opp i Marysville,
var det enkelte familier du visste at du ikke skulle kødde med.
Og byens bølle var inn og ut av fengsel hele livet.
Jeg har sett ham gjøre ting.
Skummel fyr.
Det gikk rykter om at denne bøllen og en gruppe mennesker
hadde ondt blod med Gary Mathias og hevnet seg på hele gjengen.
De startet noe med broren min.
Gary Mathias forsvarte ham,
og disse folkene grisebanket Gary Mathias og kastet ham over Oroville-broen.
De fikk deretter de fire andre guttene til å kjøre opp den veien.
Og skremte dem så de ikke turte å dra ned.
En av guttene kan ha båret Garys sko opp til campingvognen.
Derfor var det bare fire sett med fotavtrykk opp bakken.
Jeg følte i hjertet
at det var broren min som svøpte inn Ted i lakenene.
Broren min ville aldri ha latt Ted være alene, ikke om han var i live.
Noen tok seg nok av Ted i campingvognen. Jeg tror det var broren min, Gary.
Jeg tror han og Jackie dro for å finne hjelp.
Men Gary var uten medisiner i flere uker.
Jeg tror det tok en stund før han begynte å gå fra vettet.
Han gikk seg nok vill, og det var fortsatt kaldt.
Jeg tror ikke han kom seg ut derfra noe mer enn de andre guttene.
Alle som har jobbet med en slik sak, vil vite det.
Uansett hvor mange ganger jeg leser en rapport, oppdager jeg noe nytt.
Innen de første 18 kilometerne fra bilen
ble nok Madruga eller Sterling trøtt, som er det første symptomet på hypotermi.
De var nære venner.
Hvis den ene ga etter for været, ble sannsynligvis den andre værende,
og så døde de sammen.
De tre tok vare på hverandre, så de skulle fortsette.
Jackie Huetts levninger ble funnet langs den stien.
Han kom seg neppe til vognen.
Vi vet at Ted Weiher kom seg dit.
Jeg tror det er en stor sjanse for at Gary Mathias kom seg dit.
Jeg tror han ble der til Ted døde på grunn av måten han var svøpt inn på.
Han tok nok de beste skoene i et forsøk på å overleve reisen,
og han kom neppe langt.
Du kan bare spekulere. Svarer du på ett spørsmål, vil det bare reise 20 nye.
Jeg kan bare be om at levningene hans blir funnet. Han må komme hjem.
Jeg tror ikke på sjelefred.
Så lenge det er en tom stol ved bordet, vil jeg ikke få det.
Det må ha vært veldig skummelt for dem, og det gjør så vondt å tenke på.
Vi fikk ikke hjulpet dem.
- De var verdige mennesker. - Alle sammen.
Jeg husker ikke engang hva mine siste ord til broren min var.
Håper det var: "Glad i deg."
De var sårbare. Hvordan kunne det skje med dem?
Ted ville nok ha bodd sammen med meg om han fortsatt hadde vært her.
Ja. Han kunne neppe ha bodd alene.
Nei. Han ville ha bodd hos den som hadde mest makaroni med ostesaus.
Han ville ha vært sammen med noen som kjente ham, var glad i ham
og tok vare på ham, som oss.
Vi var en veldig sammensveiset familie.
Men vi klemte ikke hverandre og sa vi var glad i hverandre.
Første gang faren min sa han var glad i meg...
...var dagen min bror ble funnet.
Men vi visste at vi var det.
Vi vil fortsatt ha svar.
Det er urettferdig at de ble ansett som inkompetente.
Noe førte dem opp til fjellet der de døde.
Du vet bare ikke hva de gjorde og hva som skjedde den kvelden.
Der de forlot bilen sin i mørket på sideveien...
Du kommer hit og blir mer forvirret enn noen gang over saken.
De kan ikke bevise at noen skadet dem eller forklare det om ingen gjorde det.
Hva som skjedde med De fem fra Yuba County
på kveldstid den 24. februar 1978, vil kanskje være et mysterium for alltid.
Nesten 50 år senere er sannheten fortsatt ukjent.
Kan du se for deg dem stå på gatehjørnet og drikke brus?
- Og vinke til alle? - Ja, vinke.
Og at alle vinker tilbake.
Noen der ute vet akkurat hva som skjedde med de guttene.
La rettferdigheten seire.
HVIS DU HAR MER INFORMASJON,
RING SHERIFFKONTORET I YUBA COUNTY
Tekst: Rune Kinn Anjum