Tarinat Lanierjärven kirouksesta ovat minulle tuttuja.
Siitä on aina puhuttu karmivana järvenä, jossa vain rohkeimmat uivat.
En kuitenkaan ikinä ottanut juttuja kovinkaan tosissani.
Vuonna 2020 vietin järvellä vapaa-aikaa perheeni kanssa.
Kalastus ei tuottanut tulosta, joten päätimme mennä uimaan.
Järvessä uimista on aina pidetty tekona, johon vain rohkeimmat pystyvät.
Vesi oli todella kylmää.
Leikimme lasten kanssa vedessä Marco Polo -hippaa.
Marco. - Polo!
Ajauduimme vähitellen kauemmas rannasta.
Syvemmällä jalkani eivät enää yltäneet pohjaan, mutta osasin uida.
Uidessani näin jalkani luona jotain.
Arvelin sitä kalaksi.
Sitten tunsin jonkin tarttuvan jalkaani ja nykäisevän alas.
Vajosin veden alle.
Aloin hätääntyä. Ne muutamat sekunnit tuntuivat iäisyydeltä.
Sitten nousin pintaan, mutta astmani takia en saanut kunnolla henkeä.
Pikkuveljeni ui luokseni ja auttoi minut rantaan.
Arvelin, ettei kukaan uskoisi tarinaani, joten aluksi en kertonut.
Myöhemmin kuulin, että uimarit tuntevat järvessä usein nykäisyjä.
LANIERJÄRVESSÄ KUMMITTELEE. HENGET VETÄVÄT UIMAREITA VEDEN ALLE.
SELVISIN JÄRVESTÄ HENGISSÄ. TÄSTEDES PYSYN POISSA.
Väitetysti henkien takia.
HENGET SAALISTAVAT SIELUJA.
En ole uinut sen jälkeen.
Järvessä on jotain outoa, vaikka se hullulta kuulostaakin.
SELVITTÄMÄTTÖMIÄ ILMIÖITÄ
Georgiassa, 50 kilometrin päässä Atlantasta, on salaperäinen järvi.
Joidenkin mukaan siellä kummittelee. Toiset pitävät sitä kirottuna.
Järven todellinen tarina voi olla sitäkin karmivampi.
MAHDOLLISIA SELITYKSIÄ
MITÄ LANIERJÄRVEN SYVYYKSISSÄ PIILEE?
Lanierin pelastussukeltajat on kutsuttu monet kerrat -
etsimään kadonneita lompakkoja, puhelimia...
Avaimia, silmälaseja... Vihkisormuksia on kertynyt 37.
Lanierjärvi on yksi USA:n suurimmista tekojärvistä.
Rantaviivaa on noin 1 100 kilometriä. Järven syvin kohta on noin 48 metrissä.
Järvi luotiin sähköntuotantoa varten.
Armeijan insinöörijoukot saivat 1940-luvun lopulla tehtäväkseen -
suunnitella alueelle tekojärven.
Etelävaltioiden suurin kaupunki on Atlanta Georgian osavaltiossa.
Atlanta kasvoi vauhdilla.
Asukasluku kasvoi 14 000:sta noin 200 000:een -
vain muutamassa vuodessa.
Kaupungin riittävä vedensaanti täytyi siis turvata.
Järveen laskevat kaksi pääjokea ovat Chattahoochee ja Chestatee.
Järven rakentamisen aikaan alueella oli paljon teitä ja siltoja -
sekä lähinnä maanviljelijäperheiden koteja.
Ihmiset joutuivat muuttamaan.
Valtaosa suhtautui silti projektiin myönteisesti.
Armeijan insinöörijoukot ostivat alueelta ensin maata,
ja rakentaminen alkoi vuonna 1950.
Pato valmistui vuonna 1954,
ja järvi otettiin virallisesti käyttöön vuonna 1957.
Upealla järvellä on paljon tarjottavaa, ja se onkin suosittu vierailukohde.
Lanierjärvellä käy vuosittain yli 10 miljoonaa ihmistä.
Määrän odotetaan kasvavan, joten kävijäluvut ovat valtavat.
Atlantalaiset matkaavat kaupungista massoittain vilvoittelemaan veden ääreen.
Suosion kasvun myötä myös huhut leviävät tehokkaasti.
Ennen insinöörijoukkoihin liittymistäni en ollut kuullut tarinoita Lanierjärvestä.
Tarinat kuitenkin kiirivät korviini heti kun tulin alueelle töihin.
Eniten puhutaan hukkumisista.
Yksitoista ihmistä on menettänyt henkensä Lanierjärvellä tänä vuonna.
Lanierjärvestä etsitään kahta miestä.
...uskotaan hukkuneen. - ...uusi hukkumistapaus.
Viikonloppuna sattui kaksi kuolemantapausta.
Hukkumiset eivät olleet tavanomaisia vahinkohukkumisia.
Niissä oli jotain karmivaa.
Hän hyppäsi veteen eikä tullut pintaan.
Nainen katosi hypättyään veneestä järveen. - Mies jäi kateisiin pinnan alle.
KOLME KERTAA ENEMMÄN HUKKUMISIA KUIN GEORGIAN RANNIKKOVESISSÄ
Järvi on suuri, mutta liki 20 ihmisen hukkuminen joka vuosi tietyssä paikassa -
saa huhut ja tarinat kiertämään.
Tarinoissa keskitytään yliluonnolliseen,
ja pohditaan, voisivatko aaveet olla syypäitä kuolemantapauksiin.
RUUMIS LÖYTYI JÄRVESTÄ 14-VUOTIAS POIKA HUKKUI
MIES HUKKUI
KUMMITTELEVATKO HUKKUNEIDEN HENGET JÄRVESSÄ?
Sen jälkeen kun Lanierjärvi 1950-luvun lopulla perustettiin,
noin 700 ihmistä on kuollut siellä.
Vuoden 1990 jälkeen kuolemantapauksia on ollut yli 200.
Kaikkia ruumiita ei ilmeisesti ole löydetty.
Paikka on herättänyt paljon keskustelua.
Kun muutin tänne, olin mukana järjestämässä kummituskävelyitä.
Kävelyillä opas kertoi tarinoita järven yliluonnollisista ilmiöistä.
Ne olivat suosittuja. Oma tarinani kertoi "naisesta järvessä".
Moni on kertonut nähneensä aaveen järven ylittävällä maantiesillalla.
Naishahmon, jolla on sininen leninki.
Näyn on arveltu liittyvän nuoren naisen ruumiiseen,
joka löytyi sillan luota sininen leninki yllään.
Ruumista ei aikoinaan tunnistettu,
mutta naisen arveltiin ehkä olleen Delia Young.
Hän oli kadonnut puolitoista vuotta aiemmin Susie Robertsin kanssa.
KATOSI HUHTIKUUSSA 1958
Naiset olivat nuoria äitejä, jotka menivät yökerhoon -
järven toiselle puolelle tanssimaan ja pitämään hauskaa.
Ja hauskaa heillä ilmeisesti olikin.
Delia oli lainannut sinisen leningin, josta hän piti kovasti.
Illan päätteeksi naiset lähtivät kohti kotia ja omia perheitään.
Kotimatkalla he pysähtyivät tankkaamaan.
Sen jälkeen heistä ei ole mitään havaintoa.
Tien varrella suoritettiin etsintöjä, mutta mitään ei löytynyt.
Naiset näyttivät kadonneen jäljettömiin.
Delia Youngin veli on sanonut,
että kun järvestä puolitoista vuotta myöhemmin löytyi ruumis,
hän tunsi jonkin läsnäolon ja uskoi kyseessä olleen sisarensa.
ETSINNÄT JÄRVELLÄ LOPETETAAN, KATOAMISTAPAUS JÄÄ RATKAISEMATTA
Näillä kohdin siniseen pukeutuneen naisen on kerrottu kummittelevan.
Moni on väittänyt nähneensä aamuyön sumussa -
sillalla naisen sinisessä leningissä.
Minä en ole ikinä nähnyt häntä. - En minäkään.
Siltaa korjattiin muistaakseni vuonna 1990,
ja paalutuksen yhteydessä tehtiin löytö.
Sukeltajat löysivät järvestä auton ja Susie Robertsin ruumiin.
1959 - RUUMISLÖYTÖ 1990 - SUSIEN AUTO LÖYTYY
Naiset olivat olleet juhlimassa.
Paluumatkalla auto ilmeisesti suistui ulos tieltä.
Molemmat naiset hukkuivat. Tapaus on nähdäksemme ratkennut.
Kun Susie Robertsin ruumis tunnistettiin vuonna 1990,
saatiin vahvistus sille, että aiemmin löytynyt ruumis oli Delia Young.
Tunnistus kuitenkin perustuu oletukseen, mikä on jo itsessään traagista.
Olen kuullut ihmisten nähneen järvellä sinipukuisen naisen.
Itse en ole nähnyt häntä, mutta uskon tarinaan kyllä.
On monia tapauksia, joissa telttaretkellä olleet ihmiset -
ovat nähneet tai kokeneet jotain yliluonnollista.
Tavaroita on kadonnut selittämättömästi,
tai nuotion ääressä on nähty joku, joka onkin yhtäkkiä kadonnut.
Somealustoilla, kuten TikTokissa, YouTubessa ja Facebookissa,
on runsaasti kommentteja Lanierjärven aaveista.
Mikä se Lanierjärven juttu on? Siellä on aaveita ja kirous.
Lanierjärvellä tiedetään kummittelevan.
Järvi on täynnä ruumiita.
Tarinoita riittää. On spekuloitu, että kun järveä rakennettiin,
sen alle jäi jopa 20 hautausmaata.
Kuten Poltergeistissa, osa vainajista jäi paikoilleen.
Ei onnistu. Siihen järveen ei pidä mennä.
En edes usko aaveisiin, mutta jätän silti väliin.
Minulta kysytään usein, onko Lanierjärvessä hautoja.
Olen tehnyt järvessä yli 5 000 sukellusta.
Tunnen sen joka nurkan pohjaa myöten.
Olen nähnyt siitä lähes kaiken mahdollisen.
Sukeltaja vedessä.
Voin vakuuttaa, että kaikki tiedetyt haudat järven alueella tyhjennettiin.
Jos kuitenkin palataan alkuperäisasukkaiden aikoihin asti,
täällä oli jokien takia runsaasti asutusta.
Niiltä ajoilta on jäänyt merkitsemättömiä hautoja.
Osa jäänteistä on siis yhä järvessä.
Joidenkin myyttien mukaan -
intiaanien hautapaikkoihin kajoaminen voi tuottaa epäonnea.
Lanierjärven alle jäi useita pyhinä pidettyjä paikkoja.
Jotkut uskovat sen luoneen synkän varjon järven ylle.
ONKO ALKUPERÄISAMERIKKALAISTEN HAUTOJEN HÄPÄISY KIRONNUT JÄRVEN?
Moni uskoo, että henget ovat vihaisia ja vetävät siksi ihmisiä veden alle.
En usko, että kyse on kostosta. Eivät henget saavuttaisi sillä mitään.
Ehkä ne yrittävät kurkotella pinnalta apua,
mutta päätyvätkin surmaamaan.
Yliluonnolliset ilmiöt selitetään yleensä traagisilla tapahtumilla.
Järven alue liittyy kyynelten tien pakkosiirtoihin.
Alueella asui cherokee- ja creek-intiaaneja.
Heidät pakotettiin jättämään kotinsa ja kävelemään Oklahomaan.
Vuonna 1830 kongressi hyväksyi lain,
jolla etelän alkuperäisamerikkalaiset pakotettiin reservaatteihin Oklahomaan.
Rankalla matkalla noin 15 000 alkuperäiskansojen jäsentä kuoli.
Yksi päälliköistä nimesi matkan "kyynelten ja kuoleman tieksi".
WEBBERS FALLS, OKLAHOMA
Tämä oli kyynelten tien päätepysäkki.
Polveudun kyynelten tien pakkosiirretyistä sekä äidin että isän puolelta.
Muistan lapsena kuunnelleeni sukuni tarinoita matkan kauheuksista.
On sydäntäsärkevää miettiä, millaista mahtoi olla -
taittaa sellainen matka talvikuukausina.
Oli varmasti tavattoman raskasta muuttaa 1 500 kilometrin päähän -
ja jättää taakseen jokseenkin kaikki.
Tiesin matkan alkaneen Georgiasta.
En osaa edes kuvitella, miten he pääsivät tänne asti.
Se oli heimoille hirvittävä tragedia. Heiltä riistettiin kulttuuri ja maat.
Jotkut ihmiset väittävät -
nähneensä järven alueella alkuperäisamerikkalaisten aaveita.
Kummitusjuttujen voisi kuvitella karkottavan ihmisiä järveltä.
Nykyään ne houkuttavat sinne väkeä.
LANIERJÄRVELLÄ KAI KUMMITTELEE. HALUAN SINNE.
Kävin Lanierjärvellä. Halusin nähdä sen omin silmin.
HENGISSÄ SELVITTIIN
Olen kotoisin hip hopin kehdosta Bronxista. Muutin Atlantaan vuonna 1994.
Aloitin veneilyn vuonna 2015.
Veneily on mahtavaa.
Sen pariin on muutenkin melko hankalaa päästä,
joten kummitusjuttujen ei pidä antaa olla esteenä.
Tarinoissa puhutaan aaveista.
Eipä ole näkynyt.
Pitäydytään tosiasioissa.
Lanierjärvellä ei voi -
vain hypätä veneeseen ja olettaa kaiken sujuvan hyvin,
jos ei noudata ohjeistusta.
Valtaosa järveen hukkuneista on ollut ilman pelastusliivejä.
Väki bilettää ja ryyppää.
Silloin ei piitata tuon taivaallista mistään merenkulun käsikirjoista.
HUKKUMISTAPAUKSIA YHDISTÄÄ SE, ETTEI PELASTUSLIIVEJÄ KÄYTETTY
Olen joutunut pelastustöihin,
kun aikuiset miehet väsyvät tai törttöilevät humalassa.
Syypää eivät ole aaveet vaan huonot päätökset.
Järvellä liikkuessa vaaratekijät on syytä ottaa tosissaan.
Sukelletaan enintään 20 minuuttia. Robert huolehtii turvallisuudesta.
Jep. - No niin. Sukeltaja vedessä.
Järven aaveista puhutaan minulle aina, jopa muualla käydessäni.
"Sukellatko Lanierjärvessä? Siellähän kummittelee."
Voin vakuuttaa, että järvessä ei ole aaveita eikä kirousta.
Valitettavasti järveen toisinaan hukkuu ihmisiä.
Onnettomuuksia sattuu. Tämä on USA:n vaarallisimpia järviä.
Kun sukeltaa niin syvälle, ettei valoa enää ole,
näkyvyys on surkea ja tunnelma aavemainen.
Törmäämme siellä kaikenlaiseen outoon.
Eteen voi tulla mitä vain.
Varovasti.
Rakennus on tämänsuuntainen.
Olen sen yläpuolella.
Sukelluskohteemme on asumus, jossa on useita huoneita.
Järvessä on paljon tällaisia kohteita. Vanhoja siltoja ja rakennusten jäänteitä.
Järven pohjassa on täysikasvuisia puitakin.
Puut ovat samanlaisia kuin täällä. Korkeita ja pystyjä.
Niitä alkaa näkyä noin 10 metrin syvyydessä.
Erään kuivuuskauden aikana järven pinta laski kuutisen metriä.
Veden alta nousi esiin kaikenlaista.
Järvessä on jopa speedway-katsomoja. Rata tosin oli hiekkapintainen,
joten se on nyt pelkkää järven mutaa.
Kuivuusvuonna tapahtui uskomaton määrä veneonnettomuuksia.
Hukkumisluvut olivat korkeat,
sillä ihmiset törmäsivät veneillään järven esineisiin ja puihin.
Toin tuliaisia.
Onko se kottikärryn kahva? - Ovenkarmin osa.
Ja tämä on seinätiili.
Toisinaan saamme valitettavasti pyynnön noutaa järvestä vainaja.
Ne ovat ikäviä tehtäviä, mutta omaisille se voi tuoda lohtua.
Tapaukset ovat surullisia.
Veneilyohjeiden noudattaminen tekisi järvestä turvallisemman.
Olen miettinyt järveä paljon.
Yritän aina löytää asioille tieteellisen selityksen tai syyn.
Sinä päivänä jokin kuitenkin veti minut pinnan alle,
enkä osaa selittää asiaa.
On turhauttavaa, kun minua ei uskota.
En aina usko itsekään, mutta niin tosiaan tapahtui.
Järvellä ei tunnu turvalliselta edes pelastusliivit päällä.
Voisivatko hukkumiset johtua vain inhimillisistä virheistä?
Vai onko niille yliluonnollinen selitys?
Jotkut paikalliset pitävät järvessä piilevää toista historian tragediaa -
kuolemantapausten syynä.
LANGETTIKO UNOHDETUN KAUPUNGIN TRAGEDIA JÄRVEEN KIROUKSEN?
Joidenkin mielestä olemme Lanierjärvellä. Joidenkin mielestä taas Gainesvillessä.
Tosiasiassa paikka on Oscarville. Se on alapuolellamme.
Lapsuudessani pelottelimme toisiamme sillä, mitä järven pohjassa piilee.
Sanottiin, että jos ui järvessä, alapuolella on kokonainen kaupunki.
Luulin juttua vitsiksi, mutta se olikin totta.
Siellä oli kirkkoja, kouluja ja jonkin sortin pankkejakin.
Sen historiallista arvoa ei ole huomioitu mitenkään.
Oscarville oli Forsythin piirikunnassa turvapaikka afroamerikkalaisille.
Siellä asui sekä mustia että valkoisia.
Jos tiesi paikkansa ja oli muille ystävällinen,
sai viljellä maata tai käydä töissä.
Yhteiselo sujui hyvin.
Oscarvillestä ei ole paljonkaan tietoa saatavilla.
Keräämme kaiken mahdollisen aineiston ja suullisen perimätiedon.
Kaikesta siitä syntyy jonkinlainen kokonaiskuva -
tarinasta, joka ansaitsee tulla kerrotuksi.
Äitini kertoi minulle Oscarvillestä.
Isoisäni Byrd viljeli siellä maata.
Mustilla oli kaupungissa omia liikkeitä.
Se oli hyvä paikka asua.
Afroamerikkalaisilla oli Oscarvillessä kaikki tarvittava.
Siellä oli mahdollista perustaa perhe ja ansaita elantonsa.
Asukkaat auttoivat toisiaan.
Jos jonkun sato jäi kehnoksi, muilta sai täydennystä.
Niin siellä pärjättiin ennen sitä tapausta.
Tilanne muuttui vuonna 1912.
Eräs nainen sanoi nähneensä herätessään mustan miehen.
Valkoisten yhteisö säikähti.
Pari päivää myöhemmin toinen nuori nainen hakattiin ja raiskattiin.
Naisen nimi oli Mae Crow. Hän oli 19-vuotias.
Jostain syystä, ilmeisesti sen ajan tapojen mukaisesti,
sellaisissa tapauksissa katseet kääntyivät ensimmäisenä mustien suuntaan.
Todisteita ei ollut. Nainen ei koskaan tullut tajuihinsa.
Syyllistä ei voitu tietää.
Hyökkäyksestä syytettiin kolmea nuorta mustaa miestä.
Yksi heistä lynkattiin jo ennen niin sanottua oikeudenkäyntiä.
VÄKIJOUKKO LYNKKASI MUSTAN
Mustia miehiä pidettiin uhkana valkoisille naisille,
ja valkoiset päättivät suorittaa puhdistuksen.
Mustien asukkaiden käskettiin kerätä kamppeensa ja häipyä.
Yksi miehistä hirtettiin,
ja hänen ruumistaan ammuskeltiin pitkin päivää.
Isovaarini näki sen kaiken ja tiesi, että jos ei suostuisi lähtemään,
itselle voisi käydä samoin.
Ihmisten oli lähdettävä ilman kunnon suunnitelmaa.
Oli paettava piirikunnasta yön pimeydessä.
Järveä ei vielä ollut. Paikalla virtasi joki.
Jotkut karkotetuista vietiin joelle, ja heidän käskettiin uida.
"Jos pääset joen yli, voit tehdä mitä tahdot, mutta tänne et palaa."
Siellä oli silta, jota heidän ei annettu käyttää.
Piti joko uida tai hukkua.
Osa lähti pohjoiseen, osa etelään.
Isoisäni Byrd tuli Gainesvilleen.
Kaikki eivät selviytyneet.
En tiedä afroamerikkalaisten asukkaiden tarkkaa määrää.
Olen kuitenkin kuullut monta surullista tarinaa.
Jokainen alueen asukas tietää jonkun yöhön paenneen perheen,
joka on menettänyt lapsia tai muita läheisiä joen ylityksessä.
Asian miettiminen kouraisee,
sillä Byrd Oliverin ensimmäinen vaimo ja heidän kaksi lastaan -
kuolivat perheen paetessa Oscarvillestä.
Takaisin ei voinut palata. Byrdin oli pakko jatkaa matkaa.
Isoäitini kertoi,
että isoisä meni joskus metsään ja istuskeli siellä yksinään.
Ehkä hän silloin mietiskeli -
menetyksiään ja kaikkea kokemaansa.
Varmaankin hän mietti menetettyä kotia ja kaiken alusta aloittamista.
Minun ymmärtääkseni -
hän ei kantanut kaunaa.
Ehkäpä hän ajatteli,
että asian vatvominen ja kaunan kantaminen -
ei johda mihinkään, vaan pitää tarttua töihin.
Yritän nähdä asiat positiivisesti.
Tapaus oli kerrassaan karmea, mutta siitä on poikinut hyvääkin.
Niin se on.
Perheeni on jatkumoa niille ihmisille.
Jokainen näkee Lanierjärven omalta kantiltaan.
Omakohtainen kytkös järveen herättää eri tunteita kuin tarinoiden kuuleminen.
Kerran majoituin Airbnb-asuntoon aivan Lanierjärven rannalla.
Veden äärellä minut valtasi erikoinen tunne.
Tiesin, että siellä oli tapahtunut jotain. Tiesin sen syvällä sielussani.
Tulen joskus istumaan tänne mäen päälle.
Täällä voi tuntea asioita.
En siis väitä, etteikö järvessä voisi olla henkiolentoja.
Enkä voi sitä todistaakaan.
Aavepaikoista puhuttaessa Lanierjärvi on aina listalla.
Ja kun Lanierjärven googlaa, saa tietoa myös Oscarvillestä.
Järvi ja Oscarville ovat kytköksissä toisiinsa varmaankin vielä pitkään.
Tarina tulee koko ajan tunnetummaksi.
Se leviää sosiaalisen median kautta ja mainittiin Atlanta-sarjassakin.
Ihan kuin jokin olisi vetänyt minua.
Varmaan vetikin.
Mikä?
Allamme on kokonainen kaupunki.
Moni todella uskoo,
että esivanhemmat tai henget vetävät ihmisiä pinnan alle.
Kohtaus oli hiukan koominen,
mutta pienellä lisävaivannäöllä itse kukin voi selvittää koko totuuden.
Lanierjärvi kantaa aina vesissään menneisyyden tragedioita.
Se, ovatko tragediat tuoneet mukanaan kirouksen,
jää mysteeriksi.
Jos en tuntisi järven historiaa, pitäisin sitä ihan tavallisena -
ja tarinoita vain kummitusjuttuina.
Kokemukseni jälkeen uskon,
että jos aaveita on olemassa, Lanierjärvessä niitä on.
En osaa ottaa ihmisten kokemia aavenäkyjä sun muuta tosissani.
Järvellä näkee toki outoja juttuja, kuten myrskyn nostattamaa roskaa,
mutta ei siellä ole mitään, mikä vetäisi ihmisiä pinnan alle.
Se on hölynpölyä.
Uskon, että Lanierjärven synkkä menneisyys -
vaikuttaa vahvasti ihmisten tulkintoihin -
oudoista tai yliluonnollisiksi koetuista asioista järven alueella.
Ympäristö on omiaan ruokkimaan sellaisia tuntemuksia.
En usko kummitusjuttuihin, naiseen järvessä sun muuhun.
Suhtaudun järveen sellaisena kuin se on.
Järven alue on historiallinen, arkeologinen kohde.
Jos tulee tänne Oscarvillen päälle huomioimatta historiaa lainkaan,
se on ongelma.
Uskonko järven aaveisiin? En.
Olen kuitenkin kuullut, että esivanhemmilla on pitkä muisti.
Toisinaan tapahtuu jotain.
Jotkin hukkumistapaukset ovat tapaturmia.
Tapauksia on kuitenkin niin paljon, että moni miettii,
onko järvessä aaveita.
"Tiedäthän, mitä Oscarvillessä tehtiin. On takaisinmaksun aika."
Ehkä siinä on totuuden siemen.
Tekstitys: Heidi Mäki