Det er historier i denne verdenen som absolutt må avsløres.
Vi har alle de store, som Roswell og Area 51.
Men vet du om klattene som falt over delstaten Washington?
I programmet Ground Zero Radio snakker jeg om det paranormale, parapolitiske
og alt som er rart og merkelig.
Og jeg fant en historie fra 1990-tallet om Oakville i Washington.
Disse klattene falt ned fra himmelen, og jeg digger B-filmer,
så det minnet meg om filmen The Blob.
Da jeg så filmen, kom jeg på den artige ideen "Draps-geleen angriper".
Etter å ha lest om det som skjedde i Oakville,
ble jeg helt forbløffet.
Folk husker dem like godt som Mount St. Helens' utbrudd.
Det regnet, og folk så små kuler med rar guffe.
Vi prøvde å plukke dem opp med pinner, og foreldrene mine ba oss ikke røre dem.
Det føltes så uvirkelig, rart og merkelig,
og det fikk meg til å lure på om noe mer foregikk som vi ikke visste om.
Det merkeligste er at det ikke bare regnet klatter én gang.
Dette skjedde flere ganger.
Det var hundrevis, om ikke flere, små klatter.
Det er et mysterium. Og det er rart. Fortsatt rart.
Det er en av de historiene som må undersøkes.
Og når jeg forteller historien,
yter jeg den ikke rettferdighet før du møter menneskene den påvirket,
og kommer dypt inn i røttene. Det er der du finner sannheten.
RARE SAKER GIR FLERE SPØRSMÅL ENN SVAR
UFORKLARLIGE FENOMENER
Den sjuende august 1994
regnet små geleaktige klatter ned på den lille byen Oakville i Washington.
Det var en hendelse som for alltid ville forandre de som opplevde den,
og forvirre alle som prøvde å forklare den.
MULIGHETENES REGISTER
HVA REGNET OVER OAKVILLE?
Jeg bodde i Oakville fra 1993 til 2001.
- Takk. Ha en fin dag. - Bare hyggelig.
Jeg flyttet fra Phoenix i Arizona. Tanken på å bo i et landlig område
og å kunne gå ned til elven og fiske interesserte meg.
Jeg ville også tilbringe tid med mamma, som hadde en veldig vakker gård der.
Den første av mannskapet kom ned og begynte å klippe åkeren.
Vi hadde kyllinger og geiter.
Jeg har bakt seks ferskenpaier.
Moren min drev med hermetikk, og hagen hennes var fantastisk.
Hun likte gårdslivet.
Det vil nok regne litt mer. Ja.
Jeg ser at skyene blir mørkere og tyngre når de kommer inn.
Moren min elsket været.
Hun elsket det virkelig.
En dag i 1994 hadde vi en veldig kraftig storm.
Jeg husker at regnet falt mot noen av vinduene,
og det så ut som det var tykt.
Like etter var det over, og moren min tok med de små hundene sine ut.
Da hun kom tilbake, sa hun:
"Det er noe rart på toppen av vedboksen.
Det ser ut som hagl, men jeg tok på det, og det er mykt."
Vi kunne se at det var gjennomsiktige geléaktige klatter overalt.
Min bakgrunn på den tiden var i sikkerhets- og helseavdelingen.
Fordi jeg hadde jobbet i det feltet,
ble jeg mer interessert i dette stoffet, og jeg ville vite hva det var.
Jeg mente det var veldig viktig å føre en slags journal, så jeg dokumenterte.
"Klokken 16.30 den 7. august 1994
tok broren min og jeg prøver av gørra."
Broren min var ambulansearbeider, og vi er begge sikkerhetsorienterte,
så vi tok på hansker før vi rørte den.
"Mellom 17.00 og 18.30 utførte jeg tester.
Den flyter i vann.
Prøvde å løse den opp i alkohol.
Den bryter ikke ned. Brennbarhet: brenner ikke."
Noe slikt hadde aldri skjedd meg før, så jeg tok noen telefoner.
Og jeg var bekymret fordi den hadde falt på mat,
så jeg kontaktet Landbruksdepartementet.
Det virket ikke som de uroet seg over det.
Jeg ringte Økologidepartementet. Jeg ringte værtjenesten.
Ingen kunne fortelle meg hva stoffet var.
Jeg har jobbet for et kongressmedlem som representerte Oakville.
Som med alle andre kongressmedlemmer
kommer telefonene raskt inn fra alle samfunnene i distriktet.
Plutselig fikk vi en bisarr telefonsamtale.
Noe om klatter som falt fra himmelen. Jeg trodde det var en spøk.
Man tenker: "Folk er gale." Men det var ikke bare én person.
Folk forventer ofte at den folkevalgte har svaret.
Den folkevalgtes jobb er å finne et svar, å få ekspertene til å undersøke saken.
Ingen var skadet da. Jeg kunne bare si: "Vi prøver å komme til bunns i det."
Dagen etter la jeg merke til at moren min var borte.
Jeg gikk for å lete etter henne, og jeg fant henne på baderomsgulvet.
Hun var knapt ved bevissthet. Hun var blek og svimmel, og hun kaldsvettet.
Jeg spurte henne hva som var galt, og hun sa at alt begynte å snurre.
Så ble hun veldig kvalm.
Broren min og jeg ringte alarmsentralen.
Idet vi skulle dra til sykehuset, gikk det opp for meg
at hun var den eneste av oss tre som hadde rørt stoffet.
Jeg bestemte meg for å ta med en prøve av klattene til sykehuset.
MAMMA PLEIET PÅ AKUTTMOTTAKET AV DR. DAVID LITTLE
Jeg hørte om materialet som falt ned fra himmelen, omtrent samtidig som
da jeg møtte et medlem av lokalsamfunnet som tok med prøven.
Prøven lå i en gjennomsiktig beholder og så ut til å inneholde litt gress.
Labteknikeren la noe av materialet under mikroskopet
og rapporterte at det så ut som menneskelige celler.
Spesielt hvite blodlegemer.
Men det å kunne se sammensetning eller opprinnelse
ligger langt utenfor det de fleste sykehusklinikker er i stand til.
Det var ganske uventet at stoffet inneholdt et menneskelig hvitt blodlegeme.
Det oppmuntret meg til å sende det ut og få det testet videre.
Sunny sendte en prøve til Helse- og omsorgsdepartementet
og leverte personlig en annen prøve til Økologidepartementet.
Hun trodde at om noen kunne gi henne svar, ville det være et av disse departementene.
Men da de var ute av hennes hender, kunne hun bare vente og passe på moren.
Moren min lå på sykehus i fire dager.
Utskrivingsdiagnosen hennes var... "et slags virus".
Den dag i dag er jeg ganske sikker på at min mor ble syk på grunn av stoffet.
Og Sunnys mor var ikke alene.
Samme uke ble flere av Oakvilles innbyggere syke,
mange med lignende symptomer.
BEBOERE KLAGET OVER SYMPTOMENE
Fire dager etter det første nedfallet, mens moren min fortsatt lå på sykehuset,
fant broren min og jeg vår lille kattunge på verandaen,
og den var død.
Og vi hørte at andre dyr også hadde dødd.
VI FANT "ROSA" DØDE FROSKER
OMRINGET AV GØRR
Det var en av grunnene til at jeg var så ivrig etter å identifisere stoffet.
Kort tid etterpå kom rapportene fra disse departementene tilbake til meg.
Økologidepartementet oppdaget
en celle som indikerte at den kom fra et levende vesen.
Men det var ikke menneskelige hvite blodlegemer.
Jeg var veldig overrasket over spekulasjonen om at det var maneter.
Nyheten spredte seg raskt om at klattene kunne være pulveriserte maneter.
Men hvis det var sant, hvordan kom de seg opp dit?
VAR KLATTENE MANETER?
Jeg var kommunikasjonsdirektør, og da media tok kontakt, måtte vi finne et svar.
Da begynte undersøkelsene.
"Hva vet vi? Hva har vi hørt? Ser fiskersamfunnet noe ute i havet?"
I 1994 teltet mannen min og jeg på stranden i Kalaloch.
Vi gikk langs kysten en dag,
og vi fikk øye på hundrevis av døde krabber.
Sammen med dem var noen små klatter.
En dag eller to senere leste mannen min en artikkel
om Oakville-klattene og lurte på om det var en forbindelse.
Døde krabber på en strand er ingen anomali,
men med hundrevis av døde krabber på en strand
og klissete biologisk materiale som faller ned fra himmelen
på rundt samme tid, kan du ikke unngå å trekke en forbindelse.
Vi husket det var bombeeksplosjoner dagen før.
Vi trodde det var bombeaktivitet på gang, testing.
Washington har flere militærbaser,
og folk hadde vært veldig bekymret for at militæret brukte havet som skyteskive.
På den tiden hadde laksefisket på vestkysten krasjet,
og vi var sjokkert over at militæret kunne oppføre seg så ufølsomt.
På toppen av det hele
virket det logisk at det kanskje var en detonasjon av noe slag,
og at all slags biologisk materiale ble pulverisert og sendt til værs.
KLATTENE DUKKET OPP DA LUFTFORSVARET SLAPP BOMBER UTENFOR KYSTEN AV WASHINGTON.
Det er mulig at noe på størrelse med en manet kan bli dratt opp i atmosfæren
og deretter falle ned etter at en storm passerer et område.
Oakville ligger i innlandet, men er fortsatt ganske nærme kysten.
Vi er i det nordvestlige Stillehavet, noe folk ofte forbinder med regn.
I dette området får vi sterke stormer som kommer fra havet
og bringer ekstremt sterke luftstrømmer.
De kan trekke organismer opp av vannet og bringe dem opp i lufta.
FISKEREGN PÅ STILLEHAVSKYSTEN
Det har blitt rapportert at dyr har falt fra himmelen
under tordenvær hele 80-130 km inn i landet.
Sånne ting gjør det enkelt,
hvor vi har de rette atmosfæriske forholdene til å få tingene opp
og holde dem der til de faller ned på jorden, som klattene i Oakville.
Omtrent en uke etter det første nedfallet
kom noen reportere til gården og ville gjøre et intervju.
Og mens de var der, falt det ned fra himmelen igjen.
Jeg ble forbløffet.
Det varte ikke lenge, men det var akkurat som det første nedfallet.
Så manet-teorien føltes ikke riktig for meg.
For det var ikke bare ett nedfall av geléaktig gørr.
Det var seks over en treukers periode.
Så manetene må ha vært der oppe ganske lenge før de falt ned.
Det virket usannsynlig.
Det hendte mange ganger.
Seks stormer brakte visst greiene.
Og fortsatt ingen svar. Hva sier Sherlock Holmes? Noe ala:
"Hvis ikke det enkle er forklaringen, må du gå for det ekstraordinære."
Den mest betydningsfulle testen ble gjort
da jeg sendte en prøve til Mike McDowell i Helse- og omsorgsdepartementet.
Resultatet de fikk, ga noe ganske uventet.
Dette er min far.
Jeg tror det var det siste året han levde.
Så det må ha vært i 2019.
Han sitter på verandaen som han bygget med sine egne hender.
Som barn besøkte vi departementet et par ganger og så testene og hva han gjorde.
En gang iblant
kom militærbiler og hentet ham under miltbrannutbruddene i år 2000.
Han var en av dem de ringte.
Det jeg husker om klattene, er at da folk begynte å bli syke,
døde en del katter og kveg.
Da Unsolved Mysteries begynte å gå på TV,
ringte alle og sa: "Jeg så faren din på TV."
Gørra ble videresendt til Helse- og omsorgsdepartementet
for videre analyse.
Den var veldig uniform. Ingen struktur som vi kunne se synlig eller med et mikroskop.
Jeg satte den opp på ulike mikrobiologiske medier
og prøvde å isolere bakterier.
Mike McDowell var nok den som forsket mest på klattene.
Jeg hørte at prøven min ble oppbevart i et middels sikkerhetsanlegg.
Jeg antar det er fordi departementet mente at det var en slags biologisk fare.
Dette var labrapporten. Her står det klart og tydelig:
"Da substansen ble rendyrket, vokste den ut av følgende mikrober:"
Jeg forstår det slik at bakterier lever i tarmen,
og det sendte opp noen røde flagg.
Mike McDowells forskning tvang forskere til å revurdere klattenes opprinnelse,
noe som fikk noen til å søke svar i himmelen.
Det var en teori om at Oakville-klattene var menneskelig avfall sluppet fra fly.
Jeg vet ikke om det skjer ofte nå, men på den tiden hadde jeg hørt historier
om "blå is" som falt gjennom en persons tak.
Blå is er et slanguttrykk
for avfall fra toalettene på fly.
Det er blått
og inneholder en frostvæske som kan være ganske giftig.
Da jeg kontaktet Luftfartstilsynet, sa de at de ikke trodde det var mulig.
De sa mange ganger at de ikke kaster menneskelig avfall fra fly
over befolkede områder. De tømmer vanligvis flyene på flyplassene.
Feil kan forekomme, og noe kan falle, men det er blått.
Isen er blå. Klattene var ikke blå. De var klare og geléaktige.
Jeg forstår ikke hvordan det kan ha vært menneskelig avfall fra fly.
Et par ting er interessante med det. Ja, disse bakteriene var i alle prøvene,
og de er en normal del av fordøyelseskanalen for mennesker
og faktisk de fleste pattedyr, men de kan også finnes i naturen,
for dyr har ikke nedspylende toaletter.
Så du får bakterier som blir blandet inn i jorden.
Du får dem også i vannet, og de kan sprayes.
Sånn er naturen.
Det som skjedde i Oakville, fikk meg til å stille flere spørsmål
og føle at det var et mørkere element som ikke hadde blitt snakket om.
Jeg tror det var noe mer skummelt involvert.
I flere måneder før nedfallet av klattene,
ganske ofte, minst en eller to ganger i uken,
hadde vi overflyvninger av store, svarte helikoptre.
HJEMMEVIDEO FILMET AV DOTTY HEARN, SUNNYS MOR
Det er et svart helikopter som flyr over.
La meg filme det. Folk sier de ikke finnes, men de gjør det.
Og jeg tror det var i 1997, da jeg jobbet i en isbar,
at en gruppe menn kom inn.
De var ikke fra Oakville-området, og de bestilte milkshake.
Så begynte lederen å avhøre meg.
"Er ikke dette byen der klattene falt?" Og jeg svarte: "Ja."
"Og er det sant at noen så svarte helikoptre?"
Jeg følte meg veldig ukomfortabel.
Da de omsider dro,
løp jeg bort til vinduet for å skrive ned registreringsnummeret,
og en av kundene mine sa til meg: "Jeg har det allerede."
Og hun sa: "Jeg vet ikke hvem de var, men håret står på nakken min."
Nummeret var registrert på Fort Hood i Texas.
VELKOMMEN TIL TREDJE KORPS OG FORT HOOD
Jeg brukte mange år på å undersøke hva som skjedde i Oakville,
og jeg fant ut at Mike McDowell kalte det en matrise.
Han sa det var et stoff som var som en konvolutt
som noe kunne puttes inn i, som en bakterie eller et virus.
Han trodde det var et leveringssystem. Som et bæresystem. Det sa han.
Han sa: "Jeg har ikke noe bevis, men det virker som det var for å bære noe."
Ut ifra det jeg vet nå, tror jeg at det var en militærøvelse.
Det gjør jeg virkelig. Gjennom historien
har de gjort eksperimenter på mennesker uten deres tillatelse.
Kan det amerikanske militæret ha skylden for klattene?
Og i så fall, hvorfor? Hva tjener de på å smitte sine egne?
VAR KLATTENE RESULTATET AV MILITÆRTESTING?
Tiden er inne der alle i marinen
må møte trusselen om biologisk krigføring, eller "BK".
I 1943 var USA bekymret
over potensialet for et biovåpenangrep fra Tyskland eller Japan,
for de var redde for at landene utviklet egne våpenprogrammer.
Biologisk krigføring kan brukes til å finne personell i områder med dekke.
Så USA utførte en rekke friluftstester.
Noen av dem var på militærbaser, noen var over sivile.
San Francisco, San Diego,
Honolulu, Panama City, Florida, Norfolk, Virginia...
Over 200 tester ble utført.
De har gjort øvelser for funksjonssøking siden 50-tallet av sikkerhetshensyn.
De gjorde det i San Francisco for å finne ut
om Bay Area var egnet for et biologisk angrep.
Operasjon Seaspray hadde sprayenheter på lektere utenfor San Franciscos kyst.
De slapp ut simulerende organismer som ble ansett som ikke-patogene.
De ble også ansett for å være veldig like agenter som miltbrann,
som en måte å sammenligne hva som ville skje med noe som miltbrann.
De fant ut at under riktige værforhold
ville en betydelig del av San Franciscos befolkning
blitt eksponert for disse organismene om det hadde vært et biovåpenangrep.
Rundt da Operasjon Seaspray pågikk, var det en saksrapport
om rundt elleve personer som ble smittet med Serratia marcescens.
På den tiden ble bakterien antatt å være harmløs for mennesker.
Den rosa, slimete substansen finnes i fuktige omgivelser,
men er nå kjent for å forårsake ulike infeksjoner,
og i noen tilfeller lungebetennelse.
Én person døde faktisk.
Men det har vært mange gjetninger om det hadde noe å gjøre
med friluftstesten.
De nøler ikke med å utsette folk for dette hvis de får data av det.
Eksperimenterte de på Oakvilles beboere?
Jeg tror det er mulig.
Jeg har bestemt at USA
skal slutte å bruke biologiske våpen
som enten dreper eller uskadeliggjør.
Presidenten avsluttet militærets offensive biologiske krigføringsprogram i 1969.
Det var et betydelig økende internasjonalt press
for å etablere traktater for å forby bruk av kjemiske og biologiske krigsmidler.
La oss se på Oakville-situasjonen.
Hvis vi faktisk hadde testet en potensiell biovåpenagent,
ville det ha vært et brudd på internasjonale avtaler.
Nummer to: Bruker noen biovåpen, er angrepet stille.
Så organismen er ikke engang synlig med det blotte øye.
Du lukter den ikke. Du vet ikke at den kommer.
Så jeg tror det er svært usannsynlig at myndighetene har gjort noe slikt.
Vi ventet bare på at legen skulle ta noen prøver,
og jeg spurte faren min: "Husker du den saken din på Unsolved Mysteries?
Du ga oss aldri svaret. Hva fant du i klattene?"
Og han sa: "Jeg fikk aldri fullført den. Noen tok den før jeg ble ferdig."
Mike sa han dro på jobb og skulle hente prøven,
men den var borte.
Han ble veldig fortvilet,
for han hadde jobbet der i flere tiår uten å miste en prøve.
Da han kontaktet sjefen sin og sa at prøven var borte,
rådet sjefen ham til å ikke stille spørsmål.
Faren min sa: "Dresskledde fyrer kom inn." Han visste ikke om det var regjeringen.
Damen i resepsjonen sa at menn i svarte dresser kom og tok den.
Jeg husker en gang jeg snakket om det i en stue hos onkelen min eller noe sånt,
og han ble emosjonell over at han aldri ble ferdig,
for det ville ha vært et stort funn i karrieren hans.
Dokumentene og prøvene ser ut til å ha forsvunnet.
Dessverre har de som håndterte mye av dette, gått bort,
så dette er i stor grad en muntlig tradisjon nå.
Til slutt ble prøvene fortært av testing til vi gikk tom.
Vi vil aldri kunne identifisere stoffet.
Klattene falt i 1994, og siden da har deres opprinnelse blitt diskutert.
Men etter alle teoriene og spekulasjonene har bare én sannhet kommet for en dag:
Noen mysterier er skjebnebestemt til å bestå.
Jeg så på dette igjen og fant noen andre tilfeller der folk sa noe lignende,
men det var veldig få detaljer, i hovedsak fordi ingen ble syke.
Derfor brydde ingen seg.
Det som skjedde i Oakville, var uvanlig, og vi kaller det sveitserostmodellen.
Endelig hadde nok ting kommet sammen, nok hull sto på rekke
til at en magisk kule kunne komme gjennom og gi oss en uvanlig historie.
Noe av det viktigste for meg var å gjøre folk oppmerksomme på det.
Jeg brukte mye tid på å undersøke og prøve å finne ut av det,
for i min virkelighet faller ikke klatter ned fra himmelen.
Det Sunny har gjort, er viktig, for hun har holdt etterforskningen i live.
Skulle ønske flere støttet henne, for jo mer vi snakker om det,
desto nærmere kommer vi sannheten.
Man vil innse at det er en rasjonell forklaring på det,
og selv den mest rasjonelle, vitenskapsbaserte forklaringen
vil fortsatt være vill.
Jeg mener at blå is er årsaken til avsetningen.
Det må være menneskeskapt.
Men så begynner man å tenke: "Hva er hensikten? Hva er vitsen?"
Se hvor vi er nå med covid.
Vi vet alt om hvordan det er å bli utsatt for en skummel sykdom
der du ikke engang vil gå ut av huset. Du vil ikke gjøre noe fordi du er livredd.
Disse folka var livredde for å gå ut,
for det var geléaktig gørr overalt som gjorde dem syke. Hvordan takler man det?
Noen trodde ikke på det fordi de ikke opplevde det selv.
Og det er greit.
Jeg vet at jeg var der og opplevde det. Moren min opplevde det.
Det er bra nok for meg.
Det du ser her, er en vakker solnedgang.
Sees senere. Ha det for nå.
Tekst: Rune Kinn Anjum