2016-ban a Botanical Beachen voltunk.
Sétálni indultunk, és a partot fürkésztük, hátha találunk valami érdekeset.
Sosem lehet tudni, mit talál ilyenkor az ember.
Ilyenkor felugrom egy-egy farönkre,
és körbenézek, hátha meglátok valamit.
Alig pár perce sétálgattunk,
amikor észrevettem egy cipőt.
Találtam egy botot, kipiszkáltam a cipőt, és ahogy kiraktam a partra,
láttam, hogy emberi maradványok vannak benne.
Az ember talál néha cipőt, kesztyűt vagy kabátot.
De arra nyilván nem számít, hogy egy testrészt is talál ezekben.
Találtam egy műanyag doboztetőt,
rátettem a cipőt, és a kocsiba raktam.
Elmentünk a kocsmába, ahol volt telefon,
és hívtuk a rendőrséget.
- Kérdezték, hol vagyunk... - Hogy hol volt a cipő.
Igen, és kérték, hogy várjuk meg őket.
Mikor ideértek, átvették a cipőt, és vagy ezer kérdést feltettek.
Két héttel később értesítettek, hogy találtak egy másik cipőt is.
Azt hiszem, mi találtuk meg a tizenegyediket.
Ezután nem jött több hír, egész addig, amíg újabb cipőt nem találtak.
Aztán a hírekben is hallottunk a parton talált lábakról és cipőkről.
Egy bizarr, régóta fennálló rejtély mélyült tovább,
amikor a hullámok újabb lábfejet mostak partra Kanada nyugati partvidékén.
A rendőrség szerint az esetek többségében idegenkezűség gyanúja nem merül fel.
Azt mondják, nincs miért aggódni, de engem nem igazán nyugtattak meg.
A KÜLÖNÖS AKTÁK MÉG TÖBB KÉRDÉST VETNEK FEL
MEGMAGYARÁZHATATLAN JELENSÉGEK AKTÁI
A Salish-tenger
Washington állam és Brit Columbia nyugati partjánál húzódik.
Sok turista és gyűjtögető jár ide,
akik a part mentén uszadékfát, kagylókat és elveszett kincseket keresnek.
Ám 2007-ben
egyesek olyasmit is találtak, amit nem szerettek volna.
Egy hírügynökség hátborzongató felfedezések egész soráról számolt be,
és úgy tűnt, a szakértők sem tudják megmagyarázni,
mi okozhatja ezt a furcsa jelenséget.
LEHETSÉGES FORGATÓKÖNYVEK
VAJON MIÉRT TALÁLTAK ENNYI LÁBFEJET A SALISH-TENGER PARTJÁN?
Hölgyeim és uraim, a Salish-tenger!
A levágott lábfejek rejtélyének helyszíne.
Innen még a távoli Gulf-szigetek is jól látszódnak,
és ott a Fraser-folyó,
ami Brit Columbia belseje felé halad.
Ha pedig arra nézünk, a Vancouver-szigetet is láthatjuk,
és ha elindulunk dél felé, elérjük a San Juan-szigeteket,
ami már Washington államhoz tartozik, és ahol szintén találtak lábfejeket.
Tovább haladva dél felé a Puget Soundhoz érünk, Seattle térségébe,
a rejtély amerikai helyszínére.
Büntetőjogi ügyvéd vagyok Kanadában,
de írtam egy regényt, amelynek akkora sikere volt,
hogy otthagyhattam a praxisomat.
A partra sodródott lábfejek esete
és A halál ajtaja című könyvem között sok a párhuzam.
A Halál Ajtajában is levágott testrészeket találnak
a Gulf-szigeteken, a Salish-tenger partján.
Vajon a fikció furcsább a valóságnál, vagy a valóság furcsább a fikciónál?
Az első lábfejet 2007. augusztus 20-án vetették partra a hullámok.
Ez egy férfi jobb lábfeje volt egy 45-ös méretű sportcipőben.
A második lábfejet hat nappal később találták meg,
ez szintén egy férfi jobb lábfeje volt egy 45-ös sportcipőben.
A harmadik lábfej 2008. február 8-án sodródott partra,
egy férfi jobb lábfeje 44-es cipőben.
A negyedik 2008. május 22-én került elő, ez egy nő bal lábfeje volt sportcipőben,
majd 2008. június 16-án
egy férfi bal lábfejére bukkantak, szintén sportcipőben.
A tény, hogy egy év alatt öt lábfejet is találtak,
elég volt ahhoz, hogy az esetnek nemzetközi szinten is híre menjen.
Az évek során összesen 21 lábfejre bukkantak;
15-re Kanadában, hatra pedig az Egyesült Államokban.
2019 óta viszont nem találtak újabb lábfejeket.
A Salish-tengeren
a szél mindent a partra sodor, bármi is lebeg a vízen.
A seattle-i Washingtoni Egyetem Oceanográfiai Karának professzora vagyok.
Az elmúlt évtizedben, és talán az azt megelőző időszakban is
meglepően sok olyan esetről számoltak be,
amikor sportcipős emberi lábfejre bukkantak a környező partokon.
Hogy korábban is történt-e ilyen,
azt nem tudom.
Az évtizedek során nyilvánvalóan a cipődivat is sokat változott.
A tornacipők manapság robusztusabbak,
több bennük a szivacs, ezért jól lebegnek a vízen.
Mivel a lábfejeken sportcipő volt,
nem süllyedtek le a tengerfenékre.
Bár azt nagyjából sejtjük,
hogy a lábfejek hogyan sodródhattak partra,
arra azonban nincs magyarázat, hogy hogyan kerültek a vízbe.
A törvényszéki elemzők minden lábfejből DNS-mintát vettek.
Ebből ugyan kiderülhetett, hogy kik voltak az áldozatok,
de ez még nem változtatott azon a tényen, hogy a jelenséget kizárólag itt,
egy adott időszakban észlelték.
A megmagyarázhatatlan rejtélyre azonnal felfigyelt a média.
Egyfolytában azt figyelték, van-e valami új fejlemény,
amiről beszámolhatnak.
Mindenki azt találgatta,
hogy vajon miért pont ekkor, miért épp ezen a kis területen,
és miért néhány nap leforgása alatt kerültek elő a testrészek?
Az interneten egyre többen osztották meg az elméleteiket.
Egyesek természetfeletti erőkről beszéltek,
mások kézzelfoghatóbb okokra gyanakodtak.
Sokféle forgatókönyv létezik.
Régen halászattal foglalkoztam, és nem sok olyan cápa van itt,
amelyik képes lenne ilyesmire.
Orkák sem támadtak senkire, de persze semmit sem lehet kizárni.
Az Egyesült Államokban 2015-ben 59 cápatámadást jelentettek,
ami minden rekordot megdöntött.
Kanada partjainál azonban rendkívül ritkák a cápatámadások.
És bár 2023-ban több elsüllyedt hajóról is cikkeztek,
orkákat kizárólag más tengeri élőlényekre láttak támadni a Salish-tengeren.
De vajon lehetséges, hogy egy másik ragadozó rejtőzik a felszín alatt?
VAJON A LÁBFEJEK EGY TENGERI SZÖRNNYEL HOZHATÓK KAPCSOLATBA?
Már 50 éve járok erre a partra.
Az eset egy decemberi borús napon történt.
Valahogy csendesebb volt minden, mint máskor.
Úgy fél órát sétálhattam a víz mellett,
mikor úgy döntöttem, leülök egy kicsit a három kutyámmal.
A nagy kutyám imádja a vizet, és kerestem valamit, amit bedobhatok neki,
de nem mozdult mellőlem.
Sőt, mindhárom kutya mögém húzódott.
Aztán láttam, hogy egy fej kiemelkedik a vízből.
Olyan volt, mint egy hatalmas oroszlánfóka feje.
De a teste túl keskeny volt ahhoz, hogy oroszlánfóka vagy más fóka legyen.
Inkább amolyan kígyószerű lény volt.
Amit láttam, az egy dudor volt, majd a víz, majd megint egy dudor,
megint a víz, majd megint egy dudor.
Aztán mozogni kezdett,
ide-oda fordította a fejét,
és láttam, ahogy felém néz.
Összeborzongtam, és azon töprengtem, vajon mi az ördög lehet ez.
Számos legenda szól hasonló jelenségekről,
melyek előtt évszázadok óta értetlenül áll a lakosság és a tengerészek is.
Az őslakosok szerint a Salish-tengerben egykor tengeri kígyók éltek,
melyek az orkáknál is nagyobbak és gyorsabbak voltak.
Ezek a lények egyesek szerint még ma is léteznek,
olyannyira, hogy 1880 és 2010 között
235 észlelést is jelentettek.
John Kirk vagyok,
A Brit Columbiai Kriptozoológiai Tudományos Klub elnöke.
Korábban a Kanadai Királyi Lovasrendőrségnél szolgáltam 19 évig,
így mondhatom, hogy a nyomozás a véremben van.
Aki vitatja, hogy vannak az óceánban furcsa dolgok is, az nem tudja mit beszél.
Az óceánoknak mindössze 6%-át fedeztük fel,
ami azt jelenti, hogy a 94%-át még fel kell térképeznünk.
A Brit Columbiai Kriptozoológiai Klubot Jim Clark és Paul LeBlond alapította.
Paul LeBlond a barátom és a szomszédom volt.
Régóta ismertem Pault, aki kriptozoológiával is foglalkozott.
Én sosem hittem a tengeri szörnyekben,
de arra gondoltam, végre van egy jó sztorim,
amit elmesélhetek Paulnak, ha hazaértem.
A „kripto” görögül azt jelenti: „rejtett”,
vagyis rejtett zoológiáról beszélünk.
Olyan állatokról, amelyek semmilyen nyilvántartásban nem szerepelnek.
Az utóbbi években ezt elkezdték összemosni
a paranormális dolgokkal meg a „szörnyvadászattal”.
Olyan állatokkal foglalkozunk,
amelyeket a tudomány még nem ismert el, vagy nem azonosított.
Kifejezetten a Salish-tengert vizsgáljuk.
A modern kor előtt az őslakosok még gazdag tudásanyaggal rendelkeztek
a tengeri kígyók kapcsán.
A partvidéken élő őslakosok, akiknek megélhetését a tenger biztosította,
említést tettek egy vízben élő lényről, amely ide-oda tekergett.
Nevet is adtak neki,
úgy hívták, Haietlik.
Rengeteg történet szól róla,
és számos őslakos élőben is látta az állatot.
Számos ábrázolás is fennmaradt Brit Columbia-szerte,
többek közt kenuk orrán és dobokon is látni faragásokat.
De az állatot nemcsak a helyi őslakosok,
hanem a területfoglaló európai telepesek is látták.
Ám a legutóbbi észlelések már
egy úgynevezett cadborosaurus nevű lényhez kapcsolódnak.
A cadborosaurus története Brit Columbiában az 1800-as évekre nyúlik vissza.
Több, a partvidéknél elhaladó hajó legénysége is arról számolt be,
hogy tengeri kígyókat láttak.
Az állatot, amit ma cadborosaurusnak nevezünk,
1937 júliusában, Naden Harbournál
egy ámbráscet gyomrában fedezték fel a bálnavadászok.
Ezt néhány korabeli, meglehetősen rejtélyes fotó is bizonyítja.
A tetemet elküldték a bálnavadász cég központjába,
ami, ha jól tudom, Bellevue-ban volt.
A The Bellevue American nevű lap egy riportert is küldött a helyszínre,
aki azt mondta: „Ez egy rejtély, gőzöm sincs, mi a csuda lehet ez.”
Ez volna a lény. A feje teveszerű.
Van némi sörénye, és a teste hosszú, mint egy kígyóé.
Itt van még egy kép róla, színesben.
Itt is hasonlóan ábrázolják, csak itt a testét szőr borítja,
nem sima, zöld a bőre, mint a másik képen, de a testfelépítése ugyanaz.
És itt van ez a kép is,
amin jól látszik, milyen rugalmas teste van egy cadborosaurusnak.
A szemtanúk ugyanis mind feltekeredve, csavarodva, kanyarogva látták.
Lehetséges, hogy léteznek tengeri kígyók, tengeri szörnyek...
Vagy hogy is hívják őket? Cado-valami. Mindegy, nem tudom.
Mindenesetre láttam valamit, és megpróbáltam körülírni.
Talán egy létező dolog volt, de az is lehet,
hogy csak odaképzeltem azokat a hullámokat.
Ki tudja?
Én nem tudom.
De elég különös volt.
Ez egy furcsa hely.
2010 környékén hallottam először a lábfejekről,
amikor a Kanadai Királyi Lovasrendőrségnél dolgoztam.
Igazából mindenki csak találgat.
Olyan elméletről is olvastam,
amely szerint a lábfejek a cadborosaurusok áldozatainak maradványai.
Csakhogy sosem volt példa arra, hogy a cadborosaurusok
bárkit is megtámadtak vagy darabokra téptek volna úgy,
hogy az áldozat végtagjait aztán partra vesse a víz.
Örülnék, ha léteznének ezek a lények
a nagylábúval, a jetivel, meg a többivel együtt.
De ha volt közük a lábfejekhez, ha nem, én azt vallom,
hogy ez egy emberi szörnyeteg műve.
Míg vannak teóriák, amelyek talán csak egyesek élénk fantáziáján alapulnak,
sokan azt állítják, a tettesek valódi szörnyek, akik köztünk járnak.
VAJON A LÁBFEJEK EGY SOROZATGYILKOS ÁLDOZATAINAK MARADVÁNYAI?
Mivel időről-időre előkerült egy újabb lábfej,
nyilvánvalóan felmerült a kérdés, vajon miért történik mindez,
és mivel magyarázható az, hogy csak ezen az egy helyen történik.
Az egyes bűncselekmények közti kapcsolat feltárása segíthet átlátni egy ügyet,
és kiderülhet, hogy mely áldozatokat ölte meg ugyanaz az elkövető.
A hasonló eseteket bejelöljük egy térképen.
Ez a lábfejek esetében is jó módszer volt arra,
hogy behatároljuk a gyilkos rejtekhelyét.
A média és néhány internetes nyomozó rá is talált a feltételezett elkövetőre
egy híres sorozatgyilkos személyében.
Volt egy sorozatgyilkos, Robert „Willy” Pickton,
aki szexmunkásokra vadászott Vancouverben még az 1990-es évek végén.
A pszichopata sertéstenyésztő
időről időre Vancouverbe jött, hogy újabb áldozatokra vadásszon,
akiket magával vitt a sertéstelepére, ami néhány kilométerre volt a várostól.
Itt megölte őket, ledarálta a testüket,
majd a maradványokat megetette a disznókkal.
Az esetet a hírcsatornák is felkapták.
Egy hátborzongató információ szerint az áldozatok DNS-ét
a gyilkos farmján tárolt húskészítményben is azonosították.
Picktont 2002 februárjában tartóztatták le,
majd el is ítélték.
Negyvenkilenc gyilkosságot ismert be.
Dühítette, hogy még azelőtt kapták el, hogy elérte volna az 50-et.
Pickton farmja alig három kilométerre volt a Pitt-folyótól,
amely a Salish-tengerbe ömlik.
Ennyi ember csak úgy nem tűnhet el,
hacsak nem egy sorozatgyilkos ámokfutása áll a háttérben.
Amikor tehát a lábfejeket megtalálták a partvidéken,
egyből felmerült a gyanú, hogy egy sorozatgyilkos szabadult el.
Mindkét ügyben voltak statisztikai anomáliák,
így felmerült a gyanú, hogy talán ugyanaz az elkövető.
Pickton ugyanakkor kizárólag nőket ölt,
a partra vetett maradványok között pedig férfi lábfejek is voltak.
Ráadásul több áldozat évekkel azután tűnt el, hogy Picktont elítélték,
így többen azt gyanították,
hogy egy ismeretlen sorozatgyilkos lehet a tettes.
Akkoriban ez még egy reális elgondolásnak tűnt,
és meg is hívtak egy rádióműsorba, hogy foglaljak állást az ügyben.
Büntetőjogi ügyvéd lévén tudtam egy s mást a sorozatgyilkosokról,
a környéken laktam,
és még egy regényt is írtam hasonló bűncselekményekről.
Azt is számításba kell venni, hogy talán egy sorozatgyilkos áll a háttérben.
Valaki, akire még senki sem gyanakszik.
De az olyan esetekben,
amelyek kapcsán sorozatgyilkosság gyanúja merül fel,
a törvényszéki szakértők véleménye segíthet az ügy megoldásában.
Ez a törvényszéki kutatóközpont, amelynek társigazgatója is vagyok.
Az orvosszakértői intézet több eset kivizsgálására is felkért.
Több kísérletet is végeztünk a parton.
Az emberi testeket helyettesítve disznótetemeket tettünk a vízbe,
majd lefilmeztük, mi történik velük.
Oxigéndús környezetben
a testek hetekig, vagy akár hónapokig sem indulnak bomlásnak.
A Salish-tenger oxigénszintje a normális tartományban van,
így a tetemek itt három-négy nap alatt lebomlottak.
Ebben más állatok is segítettek.
Mindenki látott már röntgenfelvételt. A kéz, a csukló és a lábfej hasonlóak.
Mindegyikben millió apró csont van.
Ha ezekről leválik a bőr, az inak és az izom,
csak a csontok maradnak, amelyek szétválnak.
Tehát a víz felszíne alatt
a testek lebomlanak, a lábfejek pedig leválnak.
Ez egy természetes jelenség.
A „levágott” jelző szándékosságra utal,
de ezekben az esetekben nem voltak vágásnyomok.
A média azért használta ezt a jelzőt,
mert ezzel drámaibb hatást ért el, és ijesztőbb sztorit tudott tálalni.
Az orvosszakértői intézet patológusai annak érdekében,
hogy az emberek megnyugodjanak, világossá tették, hogy a lábfejek
természetes módon váltak le, és nem találtak vágásnyomokat.
Én azt a hivatalos információt kaptam,
hogy a Kanadában partra sodródott lábfejek többsége
balesetből vagy öngyilkosság miatt bekövetkező halálesetekhez kapcsolható.
A megtalált 21 lábfej több mint felét sikerült azonosítani.
Néhányan halászok voltak,
ami tengeri balesetre enged következtetni.
Néhány áldozat depresszióval küszködött,
és egyikükről az is kiderült, hogy egy hídról vetette le magát.
Márpedig aki sportcipőben ugrik le egy hídról,
annak azzal együtt fog leválni a lábfeje.
A média szerint a Kanadai Királyi Lovasrendőrség megerősítette,
hogy nem egy sorozatgyilkos felel a halálesetekért.
Minden esetben balesetről vagy öngyilkosságról van szó.
Kivétel nélkül.
Az idegenkezűséget mégsem lehetett kizárni úgy,
hogy az áldozatoknak csupán a lábfeje került elő.
Az áldozatok között nem volt kapcsolat, bár nem mindenkit sikerült azonosítani.
Egy lábfejből nehéz bármit is megállapítani.
Hiába nincsenek vágásnyomok, ettől még történhetett gyilkosság.
Egy lábfejen amúgy is ritkán vannak sérülésnyomok.
Talán az áldozatok más sérüléseket is szenvedtek,
ami a lábfejüket nem érintette.
De fogalmunk sincs, mi történt ezekkel az emberekkel.
Senki sem merte egyértelműen kijelenteni, hogy nem gyilkosság történt,
hisz minden újabb lábfejjel csak a hitelessége csorbult volna.
Tehát ha nem egy magányos tettes volt a felelős,
lehetséges, hogy egy csoport állt a háttérben?
2007-ben, amikor a rejtélyes lábfejek is felbukkantak,
a kábítószer-hírszerzés arról számolt be,
hogy a kábítószerrel kapcsolatos bűncselekmények száma 156%-kal nőtt
az amerikai-kanadai határnál,
épp a Salish-tenger térségében.
Az interneten és a médiában is felmerült tehát a kérdés,
hogy vajon nem egy bűnbanda áldozatainak lábfejei kerültek-e elő.
Mindig is voltak itt bűnbandák,
és időről időre újabbak is megjelennek,
ami a kábítószerekre is igaz.
Ha pedig egy drogügylet rosszul végződik,
és valakit megölnek, valahogy meg kell szabadulni a holttesttől,
amihez a Salish-tengernél nem is találhatnának jobb helyet.
VAJON A LÁBFEJEK EGY DROGHÁBORÚ ÁLDOZATAINAK MARADVÁNYAI?
Antonio Neill az egyetlen fiam.
Tony 22 évesen tűnt el Everettben,
a Snohomish-folyó közelében.
Gyerekként mindig vidám volt, és nagyon élénk.
Szeretett sportolni, gördeszkázni, snowboardozni és gitározni.
Volt egy baráti köre, akikkel nem csináltak semmi rosszat,
de aztán lett egy új társasága, ahol már előkerültek a keménydrogok.
Napközben is ivott, nem járt iskolába.
Együtt jártak el inni.
Aztán jöttek a keménydrogok. A heroin meg a metamfetamin.
Meggyőződésem, hogy amikor drogozott, nem igazán tudta, hogy mit csinál.
Végül kábítószer-fogyasztásért börtönbe is került.
Aznap, amikor szabadult,
elé mentem a buszmegállóhoz, és egész nap együtt voltunk.
Levágatta a haját.
Aztán eljött az este, és kérdeztem, hogy mik a tervei.
Az én mobilomat használta, hogy Facebookon üzenjen a barátainak,
és egyiküket el is érte.
Kérdezte tőle, hogy nála alhat-e, mire a barátja írta, hogy igen.
A fiú aztán eljött érte egy fekete Jeep Cherokee-val.
Nem gondoltam, hogy ebből bármi rossz kisülhet,
így megöleltem a fiamat, és elköszöntünk.
Másnap reggel Jessica, a legjobb barátnőm felhívott.
Antonio barátja Jessica lányával járt, ezért Jessicát hívta,
mivel ők már ismerték egymást.
A fiú azt mondta, hogy Antonio megtámadta,
és emiatt kórházba került.
Nagyon ideges lettem.
Azt hittem, Antonio visszaesett,
hogy megint drogozott, és emiatt nem tudta, mit csinál.
De az egy hónapos börtönbüntetése alatt végig tiszta volt,
így nem állhatott napok óta metamfetamin vagy bármi más hatása alatt.
Szóval fura volt az egész.
De Antonio barátja megsebesült, és kórházba került,
így kocsiba ültem, és elindultam, hogy megkeressem a fiamat.
Nem tudtam, hová ment, mivel nem beszéltünk.
Tudta a számomat, a címünket, de nem jött haza,
és üzenetet sem küldött, amitől kezdtem késégbe esni.
Eltelt egy hét, én meg még mindig pánikoltam,
hogy talán bujkál, amiért bántotta a barátját,
és esetleg velem sem mer róla beszélni.
Végül értesítettem a rendőrséget, és bejelentettem az eltűnését.
SNOHOMISH MEGYEI SERIFFHIVATAL
A kábítószer Everettben jelenleg is hatalmas problémákat okoz.
Itt mindig is voltak drogok,
csak a metamfetamin, kokain és heroin helyett most a fentanil hódít.
Annak idején én vezettem a bűnügyi osztályt,
és olvastam egy jelentést egy eltűnt személyről,
akinek az ügyével a mi osztályunk kezdett foglalkozni 2016. december 28-án.
2016. DECEMBER 28.
Az eltűnt személy édesanyja, Jenny Neill tett bejelentést.
Az eltűnt személy pedig Antonio Neill volt.
Csak annyi információnk volt,
hogy Antoniót utoljára 2016. december 12-én látta az édesanyja.
Antonio egy barátjával volt, aki szintén Everettben lakott,
és aki szúrt sebekkel került be egy helyi kórházba.
Ahogy beleástam magam az ügybe,
kiderült, hogy bár a fiú azt állította, Antonio megkéselte őt,
mégsem volt együttműködő a rendőrséggel.
Ez azért is volt izgalmas,
mert ez egy nappal az előtt történt, hogy Jenny utoljára látta a fiát,
és mint megtudtam, a fiúnak több olyan lakótársa is volt,
aki drogokkal állt kapcsolatban, így lehetett sejteni, mit műveltek.
Egyértelmű volt, hogy Antonio olyan társaságba került,
akik nem igazán voltak rá jó hatással.
Ez nyilvánvalóan aggodalomra adott okot, és utána kellett járnunk a dolognak.
Beszéltem Antonio barátjával, aki azt mondta: „Ne aggódj, megtalálom.”
Mégsem akart beszélni a rendőrséggel.
Ráadásul szétosztogatta Antonio dolgait, ahelyett, hogy nekem adta volna őket.
Walvatne nyomozó sorra hallgatott ki mindenkit,
de miután Antonio eltűnt, többen is azt állították, hogy látták őt.
Aztán pár hét múlva, január közepén
az egyik fiú, aki abban a házban lakott, megkeresett Facebookon.
Azt írta, kirakták Antonio barátját a házból,
és mikor a szobáját takarították, látták, hogy vérfoltok vannak mindenütt.
Ugyanez a lakótárs mesélte, hogy Antonio barátjától megkérdezték,
nem kéne-e Antoniót megleckéztetni azért, amit tett.
Antonio barátja erre csak annyit mondott: „Már elintéztem.”
Ezen információ birtokában a rendőrség átkutatta a házat.
Megvizsgálták az állítólagos vérfoltokat is,
és egy matracon valóban vérfoltokat találtak,
de egyik mintában sem találták meg Antonio DNS-ét.
Döntő bizonyíték nélkül
az everetti rendőrség lezárta a gyilkossági nyomozást,
és Antonio ügyét a Snohomish megyei seriffhivatal vette át.
Jó két és fél évig dolgoztunk az ügyön,
és mindvégig azt éreztük, hogy itt valami nagyon gyanús.
Az ember valahogy tudja, ha a fia már nincs életben,
és ez az érzés nem hagyott nyugodni.
A gyomromban éreztem.
2019. január 1-jén
egy úriember Jetty Island-re ment, ami Everetthez tartozik.
Ez egy nagyon népszerű hely nyáron.
Az emberek élvezik a vizet, a strandot.
Nos, ez az illető sétálni indult, a partot fürkészte,
és talált egy bakancsot.
A Timberland bakancsban volt egy zokni,
lábfejcsontok; egy jobb lábfej csontjai,
némi lágyszövet és lábkörmök.
Walvatne nyomozó átküldött egy képet a bakancsról,
és azonnal tudtam, hogy Antonióé.
Amikor beszéltem Jennyvel, megtudtam,
hogy Antoniót utoljára épp egy Timberland bakancsban látták.
Nem kaptam levegőt. Meg sem bírtam szólalni.
Tudtam, hogy a fiam bakancsa került elő.
Az egyik lábkörmöt elküldték a marysville-i laborunkba,
és a DNS-vizsgálat kimutatta, hogy a köröm Antonióé.
ÜDVÖZÖLJÜK JETTY ISLANDEN!
- Rég láttalak. - Rég.
- Köszönöm, hogy elhívtál ide. - Nincs mit.
Végigsétálunk az ösvényen,
és átmegyünk a sziget északnyugati csücskéhez.
Megmutatom, hol találták a bakancsot.
- Hogy vagy? - Minden nap egy küzdelem.
Igazából egyfolytában a Facebookon lógok, és azokat az embereket figyelem,
akiknek szerintem köze volt az esethez.
Figyelem, mit csinálnak,
hogy van-e valami fejlemény, tesz-e valaki valami árulkodó megjegyzést.
A vízben talált emberi maradványok esetében
a bomlási folyamat rendkívül sok nehézséget okoz.
A lábfejen nem volt bizonyíték idegenkezűségre,
de ez nem jelent semmit.
Kellene egy szemtanú.
- Bárki, aki mond valamit. - Igen.
Ez egy bonyolult ügy.
- Én... - Nem is tudom. Ez rettentő nehéz.
Fura az egész. Teljesen...
ledöbbent az, hogy kerülhetett ide.
Ez csak azt mutatja, mire képes itt a víz.
- Az árapály. - Itt nagyon erős.
- Tudod? - Igen.
Őrület, hogy vannak, akik csak úgy gyűjtögetnek dolgokat a parton.
Annyira hálás vagyok, hogy valaki volt annyira kíváncsi,
hogy megnézze azt a bakancsot.
Jól van. Azt hiszem, ez az a terület. Itt vagyunk.
Oké.
Ha elnézel a távolba,
ott van a Snohomish-folyó torkolata.
Hű!
Elképesztő!
Milyen békés itt! Legalább ennyi.
Igen.
- Gyönyörű ez a hely. - Igen.
Igen. Szegény kölyök!
- Sajnálom. - Francba! Tudom. Micsoda nap!
- Bár többet tehetnék! - Igen.
Mindent megteszünk, amint megtudunk valamit.
Nagyon köszönöm, hogy elhoztál ide.
- Szívesen. Tényleg. - Hálás vagyok.
Csak találnunk kell valakit, aki hajlandó beszélni,
és akitől kapunk valami hasznos információt.
Nem nyugszom, amíg ki nem derül az igazság.
Amíg meg nem tudom, ki a felelős Antonio haláláért.
Szörnyen nehéz lehet a családoknak.
El sem tudom képzelni, milyen érzés
elveszíteni valakit úgy, hogy nem tudni, mi történt.
Sok ügyön dolgoztam már, és tudom,
hogy néha az is megkönnyebbülést jelent, ha előkerül egy holttest.
Klisésen hangzik, de segít az elengedésben.
Szerintem bármi lehetséges. Mi nem zárjuk le az ügyet.
Remélem, sikerül kiderítenünk, mi történt. Sosem adjuk fel.
Megértem az édesanyát, amiért folytatni akarja a nyomozást.
Én is biztosan ezt akarnám, hogy később el tudjam fogadni azt,
ha valami más történt, például baleset, öngyilkosság, bármi.
Biztos vagyok benne, hogy ha már minimum 20 lábfejet találtak 2007 óta,
a jövőben is lesz erre példa.
Nem hiszem, hogy ez változni fog.
Védőügyvédként már mindenféle elméletet gyártottam
a partra sodródott lábfejek kapcsán.
De végül mindig arra jutok, hogy statisztikailag lehetetlen az,
hogy 21 lábfej került elő
egy meghatározott területen, egy konkrét időszakban.
És ezt nem söpörhetjük a szőnyeg alá csak azért, mert kellemetlen.
Nem tehetünk úgy, mintha ez normális lenne, itt valami nem kerek.
Továbbra is rejtély, hogy miért vet partra a víz lábfejeket a Salish-tengernél,
és a családok továbbra is választ várnak arra, mi történhetett a szeretteikkel.
De vajon kiderül valaha az igazság?
Én nem adom fel.
HA BÁRMILYEN INFORMÁCIÓVAL RENDELKEZIK ANTONIO NEILL ELTŰNÉSÉVEL KAPCSOLATBAN,
KÉRJÜK, HÍVJA A SNOHOMISH MEGYEI SERIFFHIVATALT
A (425) 388-3845-ÖS TELEFONSZÁMON!
A feliratot fordította: Usztics Lili