А зараз на «Коламбія бродкастинг систем»
ви почуєте новини із головних столиць світу від наших кореспондентів.
Першим сьогодні буде Вільям Л. Ширер.
Це «Коламбія» з Нью-Йорка. Надаю слово Вільяму Л. Ширеру.
Заходьте, містере Ширере.
Дідусь робив репортажі для «Юніверсал ньюз сервіс» у Берліні,
але потім у 1937 році він отримав роботу на «Сі-Бі-Ес».
Він міг поїхати працювати в Женеву чи Відень,
і він обрав Відень, звідки родом моя бабуся.
Він любив Відень.
Тим часом в Австрії розгортався справжній хаос.
Німці скупчуються на кордоні, погрожуючи вторгненням.
У столиці країни панують страх і неспокій.
Австрія явно на межі колапсу.
У 1938 році, коли мати народжувала мою сестру,
нацистські війська марширували вулицями.
Лікар-єврей моєї матері мусив переховуватися.
Це було страшно.
Ширер бачить це неймовірне божевілля, що розгортається прямо перед його очима.
Але Ширер не може дістатися до радіостанції у Відні,
бо її контролюють німці.
Зрештою, він сідає на літак, що прямує з Відня до Берліна, потім — до Амстердама,
а потім — до Лондона.
Це важливий момент для «Сі-Бі-Ес», які роблять те, чого раніше не робили.
Він виходить в ефір
і розповідає Америці, що німці роблять у Відні,
і це була справжня радіосенсація.
Сьогодні вранці, коли я вилетів із Відня о 9:00,
він мав вигляд німецького міста в Рейху.
Червоно-біло-чорні стяги зі свастикою висіли на балконах більшості будинків,
а люди на вулицях здіймали руки для нацистського вітання…
Один народ! Одна імперія! Один фюрер!
і віталися словами «хайль Гітлер».
Адольф Гітлер!
ВИНИЩЕННЯ ЄВРЕЇВ
ЗЛОЧИНИ ПРОТИ ЛЮДСТВА
ГІТЛЕР І НАЦИСТИ: ЗЛО НА ЛАВІ ПІДСУДНИХ
Гітлер мав віллу в місцевості Оберзальцберг
на схилі гори над містечком Берхтесгаден у Баварських Альпах.
БАВАРІЯ 1934 РІК
Лише три години машиною чи потягом до Мюнхена,
штаб-квартири Нацистської партії.
Ще ближче до кордону з Австрією.
Тут чудовий гірський краєвид, розбавлений зеленими долинами.
Це одне з найкрасивіших місць у Європі,
і Гітлер любив його до кінця свого життя.
Після консолідації нацистського режиму Гітлер займав таку впливову позицію,
що міг дозволити собі проводити тижні чи навіть місяці
у своїй заміській резиденції Берггоф.
Весняного дня Щастя стукає у двері
І світ сяє золотим сяйвом
Простягни руки до щастя І ніколи не відпускай його
Тримайся його міцно назавжди…
Це наче гітлерівський аналог вілли Мар-а-Лаго.
Це певного роду курорт у Баварських Альпах,
розташований близько до природи,
звідки відкриваються неймовірні гірські панорами,
які давали Гітлеру відчуття, що він на вершині світу,
де не треба мати справу зі щоденним політичним безладом.
Весняного дня Щастя стукає у двері
І втілює твою найпрекраснішу мрію
Берггоф був одним із найважливіших
центрів влади Гітлера.
У нього було близьке коло постійних відвідувачів.
Єва Браун була в центрі того життя.
Єва Браун була молодою жінкою, що працювала
в студії фотографа Гітлера, Генріха Гофмана,
і майже напевно він саме там її зустрів.
Вона народилася в 1912 році,
тож була на 23 роки молодшою за Гітлера.
У них були дуже тривалі стосунки,
але Гітлер завжди тримав її в таємниці.
Гітлер не хотів, щоб німецький народ знав,
що в нього була постійна дівчина.
Він казав, що одружений з Німеччиною.
Досить кумедно, що Гітлера приваблювала така жінка, як Єва Браун,
бо в певному сенсі
вона була втіленням саме «нової жінки» веймарського періоду,
схожою на молодих прогресивних американок того часу.
Те, як вона подавала себе, свідчило,
що вона не була боязкою жінкою,
що відповідає ідеалу нацистської пропаганди,
де жінка — це насамперед дружина й мати.
Працюючи помічницею фотографа, вона дуже любила процес зйомки.
Вона знімала домашні відео.
Вони збереглися до сьогодні.
КАДРИ, ЗНЯТІ ЄВОЮ БРАУН
Навіть коли він на відпочинку,
Гітлер ніколи не виходить з образу фюрера.
Утім, Гітлер там видається невимушеним,
і ці фільми передають таку атмосферу.
У них показано, як Гітлер незграбно цілує руки жінок у Берггофі.
Показано, як Гітлер жартує,
а також показано собаку Гітлера, німецьку вівчарку на ім'я Блонді.
Блонді відіграє величезну роль у житті Гітлера.
Фільми Єви Браун сильно контрастують
з офіційними зрежисованими відеозаписами
Націонал-соціалістичної партії та Гітлера в ролі диктатора.
Гітлер — досить лінива людина.
Він не любить працювати над тим, що йому не цікаво.
Він спав допізна, пізно вставав із ліжка.
Потім він неквапливо обідав,
після чого, можливо, приймав міністрів чи воєначальників,
слухав доповіді, віддавав накази.
Вечорами він зазвичай дивився фільми, іноді цілих два чи навіть три.
Потім він міг поспілкуватися з близьким оточенням.
Гітлер мав дуже незвичний стиль керівництва.
Він не був тим, хто постійно віддає накази.
Натомість він, схоже, свідомо влаштував усе так,
що його підлеглі та підпорядковані інституції
мали змагатися за його прихильність.
Вони мали працювати на досягнення цілей фюрера.
Сам Гітлер мало втручався в політичну реалізацію
чи формування цілей і стратегій,
натомість артикулюючи якісь аморфні ідеї,
що часто були чудернацькими й досить радикальними.
Представляючи такі абстрактні концепції та ідеї
своїм підлеглим,
він пропонував їм знайти шляхи втілити їх,
придумати ідеї та стратегії, які б йому сподобалися.
Усі учасники урядової машини
відчайдушно намагалися зрозуміти, чого він хотів.
Цей процес, безперечно, призвів до радикалізації
або, як іноді кажуть історики, кумулятивної радикалізації Німеччини.
БЕРЛІН 10 ТРАВНЯ 1933 РОКУ
Епоха перебільшеного єврейського інтелектуалізму
добігла кінця.
ЙОЗЕФ ГЕББЕЛЬС ГОЛОВНИЙ ПРОПАГАНДИСТ НАЦИСТІВ
Прорив німецької революції
розчистив німецький шлях уперед.
Щойно нацисти зміцнили контроль над урядом,
вони хотіли зачистити небажані елементи
з інтелектуального, культурного й естетичного життя
найперше через відомі акції спалення книг.
Нацистам потрібно було взяти під контроль культурний апарат,
узяти під контроль пресу та радіо таким чином,
щоб отримати змогу представляти себе в потрібному світлі.
Наступний крок — нацифікація всіх німців,
і ключовою тут стала методика, яку вони називають «гляйхшальтунг»,
що перекладається як «зрівнювання».
По суті, вони кажуть, що всі організовані елементи
соціального життя й громадянського суспільства
треба нацифікувати.
Багато людей охоче й добровільно беруть у цьому участь.
Що більше німець був нацистом,
то більше мав соціальних і професійних можливостей,
бо Нацистська партія контролювала все.
І, що не менш важливо,
це давало їм відчуття приналежності до спільноти.
«Гляйхшальтунг» передбачав зміну того, як люди віталися.
Замість того, щоб казати «привіт»,
люди почали казати «хайль Гітлер»,
роблячи відповідний жест.
Усі об'єднання, наприклад шахові й футбольні клуби,
були переведені під контроль нацистських організацій.
Особливо велику увагу вони приділяли молоді,
тому роль «Гітлерюгенду»
ставала дедалі важливішою для режиму.
Саме тому наприкінці 1930-х років
членство в «Гітлерюгенді» стало обов'язковим.
Вони займалися тим самим, що й інші молодіжні об'єднання,
але також були інструментом ідеологічної індоктринації.
Це були місця, де діти дізнавалися, що означає бути справжнім німцем,
за словами нацистів.
Вони засвоювали певне бачення мілітаризованої маскулінності,
яка була центральним елементом нацистського бачення Німеччини.
Німецька — кров солдата
Німецьке серце й німецька хоробрість
Наче зі сталі й заліза…
Неодноразово на вихідних, прогулюючись лісовими стежками
на околицях Берліна,
я зустрічав роти «Гітлерюгенду».
Було просто жахливо бачити,
як Гітлер захоплює молодь Німеччини,
отруюючи їхній розум
і готуючи їх до безславного кінця.
Я не вірив, що це можливо, поки не побачив усе на власні очі.
Усе, що ти робиш, має бути на благо нації,
для покращення й розвитку нації.
Були навіть жіночі, дівчачі групи.
Сонячні промені — це насолода Посміхніться нам у веселий день…
Усе це було покликано популяризувати різні аспекти нацизму.
Доброчесна німкеня — це насамперед мати,
тож матерналізм був надзвичайно важливим.
Тож однією з цілей політики зрівнювання
було створення того, що нацисти називали «фольксгемайншафт»,
або народною спільнотою.
Це було всеосяжне расове бачення того,
чим мала стати Німеччина за задумом нацистів.
У німецьких школах почали вивчати так званий «науковий расизм».
Навіть математичні задачі мали расистський антисемітський підтекст.
Школа, яку я відвідував у шість років,
була однією з гітлерівських спецшкіл,
організованих для того, щоб виховувати майбутню правлячу еліту.
Нам показували ілюстрації, де євреї були зображені
товстими,
хижими, потворними,
з великими загнутими носами.
І ті зображення залишалися в моїй пам'яті довше,
ніж будь-які словесні формулювання, які я міг чути.
Расизм і євгеніка,
тобто ідея, що деякі люди мають більшу цінність, ніж інші,
через колір їхньої шкіри
та через їхнє походження,
ця ідея була не тільки в Німеччині.
Євгеніка була надзвичайно популярною в Сполучених Штатах.
Вона була досить поширеною по всій країні.
Були видатні люди, які підтримували ці ідеї,
намагаючись визначити вищість одних рас і неповноцінність інших.
Вони опираються на ці ідеї, приймаючи закони й визначаючи правила,
наприклад імміграційні квоти,
коли обмежується кількість людей, які можуть переїхати до США.
Гітлер вважав це чудовим підходом
до побудови національної спільноти в США й хотів такого в Німеччині.
Нацистів також надихнули закони Джима Кроу,
прийняті в південних штатах,
які запроваджували расову сегрегацію
і расові ідентифікацію та розділення.
Афроамериканці з півдня країни
були громадянами другого сорту
й регулярно піддавалися насильству.
ТІЛЬКИ БІЛІ
Нацисти вважали расові закони Джима Кроу зразковою моделлю,
яку потрібно було реалізувати в нацистській Німеччині.
МОЖНА ЧОРНИМ
НЮРНБЕРЗЬКИЙ ПРОЦЕС 26 КВІТНЯ 1946 РОКУ
Повторюйте за мною.
Клянуся Богом…
усемогутнім і всезнаючим…
ЮЛІУС ШТРАЙХЕР ПІДСУДНИЙ — ПРОПАГАНДИСТ
…що я казатиму чисту правду.
І нічого не приховаю і не додам.
Можете сідати.
ГАНС МАРКС РАДА ЗАХИСНИКІВ
У 1935 році на з'їзді партії в Нюрнберзі
були оприлюднені так звані «расові закони».
Чи консультувалися з вами щодо планування та підготовки
проєкту цього закону?
І чи брали ви будь-яку участь у його реалізації,
зокрема на етапі підготовки?
Так, думаю, я брав у цьому участь,
оскільки протягом багатьох років
я писав,
що будь-якого подальшого змішування
німецької крові з єврейською
потрібно уникати.
Я неодноразово писав такі статті.
Я завжди не міг терпіти Юліуса Штрайхера,
ненависного до євреїв садиста й збоченця з Нюрнберга.
Майже до останнього
Гітлер симпатизував цьому збоченому психопату,
нацистському босу Франконії
й редактору невимовно вульгарного антисемітського тижневика «Штурмовик».
ЄВРЕЇ — НАША БІДА!
Чи вважали ви,
що закон, прийнятий у 1935 році,
мав стати засобом для остаточного вирішення
єврейського питання державою?
Із застереженнями, але так.
Я був переконаний, що якщо виконати програму партії,
то єврейське питання буде вирішено.
НЮРНБЕРГ 15 ВЕРЕСНЯ 1935 РОКУ
У 1935 році
Гітлер і нацисти намагаються кодифікувати
статус євреїв у Німеччині.
Сьогодні я пропоную Рейхстагу прийняти закони,
які зачитає наш однопартієць, Президент Рейхстагу Герінг.
Перший і другий закони завдячують своїм існуванням руху,
під символом якого Німеччина відновила свою свободу.
ЗАКОН ПРО ГРОМАДЯНСТВО РЕЙХА
Нацисти вже розпочали
ряд юридичних і спеціальних заходів,
які були покликані виключити євреїв із німецького життя.
А це була спроба створити стабільне правове підґрунтя для цього.
ЗАКОН ПРО ЗАХИСТ НІМЕЦЬКОЇ КРОВІ ТА ЧЕСТІ
Громадянами Рейха є лише громадяни німецької або спорідненої крові,
які демонструють своєю поведінкою,
що вони хочуть і можуть
вірно служити німецькому народу та Рейху.
Нюрнберзькі закони позбавили євреїв статусу громадян,
обмежуючи їх нижчим статусом «суб'єктів».
Були заборонені шлюби між євреями й арійцями,
а також позашлюбні стосунки між ними.
Гітлер, як часто наголошують його партійні посіпаки,
сам став законом.
Єдиним у Третьому Рейсі.
За нашого фюрера, рятівника і воїна.
-Слава Перемозі! -Слава!
Хоча нацисти відносили євреїв до окремої расової категорії,
вони мали повернутися до релігійного визначення.
Тож нацисти казали,
що людина вважається повністю євреєм,
якщо в неї четверо чи троє бабусь і дідусів,
офіційно занесених у реєстри єврейської громади.
Якщо таких було лише двоє або менше, особа вважалася
«мішлінгом» — так німецькою називали людей змішаної раси.
У перші роки Третього Рейха
було багато активізму «знизу вгору»,
багато вуличного насильства проти євреїв з боку СА,
а також із боку простих німців.
Тож багато німецьких євреїв
вважали нюрнберзькі закони стабілізацією ситуації
і запровадженням певних чітких правил.
«Тепер цю ситуацію законодавчо врегульовано.
Ми будемо дотримуватися закону й виживемо».
Більшість німців не хотіли вбивати євреїв.
Вони не вважали це першим кроком до ізоляції групи,
першим кроком до геноциду.
Зараз ми бачимо, що ізоляція і позбавлення прав людини були ключовим кроком,
але це не те, чого хотіла більшість німців.
Вони хотіли економічного покращення життя.
Багато німців, мабуть, більшість
активно підтримували режим.
Частково причиною цьому стало
успішне вирішення проблем, пов'язаних із наслідками Великої депресії.
Від ситуації ранніх 1930-х, коли мільйони німців не мали роботи,
усе швидко перейшло до ситуації, коли в країні була повна зайнятість.
Для простих німців це було справжнім дивом,
особливо якщо поглянути на інші країні, як-от США чи Велику Британію,
які досі боролися з Великою депресією
у 1935, 1936 і 1937 роках.
Але нацисти отримують багато незаслуженої похвали.
Вони реалізують наявні плани громадського будівництва,
наприклад будівництва автобанів,
і це стає одним із найпотужніших символів
нацистської пропаганди про боротьбу з безробіттям.
Також нацисти значно збільшують витрати на виробництво озброєння.
У 1935 році вони запровадили військову повинність,
тож багато людей, які числилися безробітними,
перестали такими бути після призову в армію.
На додаток до основної економічної стабілізації
було відчуття загальної залученості,
що дало змогу німцям відчути, що вони мають вплив
на своє повсякденне життя.
Було б бажання, а спосіб знайдеться,
особливо якщо це бажання тримати себе у формі.
У Гамбурзі тривають святкування «Сила через радість».
«Сила через радість» — це гасло, тож смійтеся й тренуйтеся.
СИЛА ЧЕРЕЗ РАДІСТЬ
Нацистська організація Kraft durch Freude,
або «Сила через радість»,
пропагувала різні види дозвілля для простих німців.
Багато з них були досить локальними,
скажімо, похід на місцеві луки в неділю.
Але деякі були більш організовані й масштабні,
як-от поїздки на пляжні курорти
чи круїзи Північним морем.
Більшість людей у Німеччині ніколи не були в турах «Сили через радість»,
але вони були чудовим засобом пропаганди.
Якщо дивитися кінохроніку 1930-х років,
«Сила через радість» була всюди.
Найбільший сюрприз стався у Вільгельмсгафені, де був сам фюрер.
Вони наче кажуть людям:
«Слава Богу, ми більше не живемо в демократії».
«Згадайте, як було жахливо,
коли всі були безробітні, а на вулицях був безлад.
А тепер усі постійно їздять у круїзи. Усе чудово!»
Це дуже ефективне пропагандистське повідомлення,
бо воно політичне, але не явно політичне.
До 1936 року Гітлер і Нацистська партія повністю узгодили
через зрівнювання в межах «гляйхшальтунгу»
німецьку політику, суспільство
економіку, культуру й повсякденне життя німців,
тож тепер настав час зосередитися на міжнародній арені.
У цей час Гітлер почав робити агресивні кроки в міжнародній політиці.
Ці кроки завжди відбувалися в березні,
тож їх називали «березневими сюрпризами» Гітлера.
У березні 1936 року відбувається мілітаризація Рейнської області.
НІМЕЧЧИНА ФРАНЦІЯ
Рейнська область — це західна частина Німеччини,
розташована вздовж річки Рейн, що межує з Францією.
У межах мирного врегулювання наприкінці Першої світової війни
одним із положень було те, що Німеччині заборонено
розміщувати війська в цій частині Німеччини.
Це була спроба французів уникнути повторного нападу Німеччини.
Але французи навмисно використовували колоніальних солдатів,
зокрема африканських, а також азійських військових
з Індокитаю, щоб окупувати німців.
Це була явно навмисна образа: «Дивіться.
Тепер вас окупували ті, кого ви вважаєте нижчими людьми,
що має ще більше принизити й зганьбити вас».
Відправляючи війська до Рейнської області,
Гітлер демонстративно порушував Версальський договір
і робив те, що потенційно загрожувало безпеці французьких військових.
БЕРЛІН 7 БЕРЕЗНЯ, 1936
І він робить цей крок дуже показово, виголошуючи промову перед Рейхстагом
саме в момент, коли війська перетинають мости через Рейн до Рейнської області.
Тож це дуже театральний момент,
з якого Гітлер робить важливу пропагандистську історію.
Ширера та решту кореспондентів викликали до Рейхстагу.
Там були всі його урядовці та віддані послідовники.
Там також були військові, за реакцією яких Ширер пильно стежив.
Гітлер говорить глибоким гучним голосом:
«Усі, хто зібрався в Рейхстагу
в цю історичну годину,
коли німецькі війська марширують західними провінціями Рейха,
формуючи майбутні мирні гарнізони,
ми повинні об'єднатися у священних обітницях…»
Він не може продовжувати.
Усі 600 депутатів, яких Гітлер призначив особисто,
зістрибнули з мість, як заведені автомати,
простягнувши праві руки в нацистському вітанні
з вигуками «хайль».
Перші двоє чи троє — у різнобій.
Наступні 25 — в унісон.
НІМЕЦЬКІ ВІЙСЬКА ВХОДЯТЬ У РЕЙНСЬКУ ОБЛАСТЬ
Німеччина сколихнула післявоєнний світ раптовою реокупацією Рейнської області.
Німці тріумфують, святкують та загалом сповнені ентузіазму
через ремілітаризацію нацистами Рейнської області.
Для німців це момент, коли «Німеччина знову стала великою»,
оговтавшись від принижень, зумовлених поразкою в Першій світовій.
Франція та Англія приймають ситуацію,
починаючи політику вмиротворення людини зі зброєю,
що задає новий тон на міжнародній арені.
Британці, зокрема, погоджуються з німцями в тому,
що деякі пункти мирного договору після Першої світової були несправедливі.
Гітлер бачить, що ризик окупається,
і це лише зміцнює його его й упевненість,
заохочуючи продовжувати ризикувати.
Оскільки західні союзники взагалі ніяк не відреагували,
він зробив про них певні висновки,
зокрема він відчув, що західні демократії слабкі
і що на них можна тиснути, не остерігаючись наслідків.
Та найбільше Гітлер хоче показати світові,
якими щасливими є німці,
якою мирною, заможною й успішною є Німеччина.
БЕРЛІН СЕРПЕНЬ 1936 РОКУ
Протягом трьох років нацисти готували німецьке тіло й німецький дух до цього.
Уперше Олімпійські ігри мають
сильний політичний і пропагандистський підтекст.
Гітлеру було начхати на спорт.
Його не цікавив ні міжнародний, ні німецький спорт.
Але Олімпіада дала йому шанс
представити світові німецьку велич,
представити її так, як йому було потрібно,
залучити міжнародну спільноту
і спростувати будь-які закиди
про насильство, гноблення та цензуру,
показавши всім, чого він досягнув за ці кілька років.
Коли міжнародне співтовариство прибуло до Берліна,
вони стали свідками справді пишної вистави.
Нацисти прибрали антисемітські гасла.
Преса припинила публікувати звичні антисемітські нападки.
Інакше кажучи, Третій Рейх був сам на себе не схожий.
Я оголошую Берлінські ігри відкритими
на цьому святі 11-ї Олімпіади нової ери.
Одним із пропагандистських повідомлень, яке німці хотіли артикулювати
Олімпіадою в Берліні,
була ідея про перевагу расово чистих арійських німців
у спортивних змаганнях.
І німецькі атлети справилися.
Але проблемою для нацистів стало те,
що справжньою зіркою Олімпіади, про яку написали всі міжнародні ЗМІ,
був афроамериканський легкоатлет Джессі Оуенс.
Він виграв кілька золотих медалей. Він перевершив кількох німецьких зірок.
А найголовніше —
він привернув левову частку уваги міжнародних ЗМІ.
Саме він потрапив у кінохроніку.
Саме він потрапив на перші шпальти міжнародних газет.
Саме він той переможець Олімпіади,
чиє ім'я всі пам'ятатимуть.
Нацисти сприймають це як приниження.
Я дуже радий, що переміг у трьох змаганнях на цих іграх у Берліні.
Чудові суперники, чудовий стадіон, чудова публіка,
чудові дні, проведені тут.
І люди в Німеччині дуже приязні до мене,
і я дуже радий, що зміг показати свій талант. Дякую.
Зрештою, Олімпіада 1936 року значно покращила
міжнародну репутацію Третього Рейха.
Багато відвідувачів повернулися додому
з упевненістю, що німці живуть у гармонії з нацистським режимом.
Вільям Ширер висвітлював Олімпіаду
для «Юніверсал ньюз сервіс» від агентства Херста в Берліні.
І відомі американці та інші іноземці
приїхали в Берлін на Олімпіаду,
зокрема такі впливові люди, як Чарльз Ліндберг.
Вони озирнулися й сказали: «Німці не такі вже й погані,
і Гітлер наче не поганий».
Вільям Ширер переконував їх, що вони стали жертвами обману.
Казав, що в них склалося хибне враження
про події в Німеччині, і що вони не бачили справжнього звіра.
Він почав писати про те, як нацисти приховали свій антисемітизм.
Німці побачили це, і негайно Міністерство пропаганди
та різноманітні високопосадовці
почали лютувати: «Що він собі думає?»
Тож вони почали звинувачувати його в написанні оманливих новин.
Тесс увімкнула новини на радіо
якраз вчасно, щоб почути нападки особисто на мене.
Там натякали, що я брудний єврей,
який хотів занапастити Олімпійські ігри
вигаданими історіями про євреїв і нацистських посадовців.
Перші шпальти післяобідніх газет
були переповнені типовими істеричними нацистськими звинуваченнями в мою сторону.
Я пішов у Міністерство пропаганди
й увірвався в кабінет відповідального за іноземну пресу,
вимагаючи вибачень і спростувань у німецькій пресі та на радіо.
Він почав кричати на мене.
Я теж кричав і казав, що не боюся видворення.
Однак я почав усвідомлювати дещо.
Я мав би раніше зрозуміти,
що ніхто, а особливо він,
не мав влади чи порядності,
потрібної, щоб спростувати нацистську пропаганду,
якою би брехливою вона не була.
Зокрема, іронія Олімпіади
й пропаганди, що супроводжувала Олімпіаду,
була в тому, що саме в цей час
Генріх Гіммлер, який саме став начальником усієї німецької поліції,
наказав побудувати новий концентраційний табір
на північ від Берліна під назвою Заксенгаузен.
Генріх Гіммлер — один з найголовніших архітекторів
нацистської расової політики.
Він керує СС.
Він не був обмежений жодними законами чи чимось іще.
Він підпорядковувався Гітлеру,
що фактично означало, що СС діяла
як держава в державі.
У 1936 році
Гіммлер працює над створенням того,
що ми називаємо другим поколінням концтаборів,
які призначені для перетворення інтернованих осіб на робочу силу,
а не просто їх утримання.
КОНЦТАБІР
Нацистська партія ще не збирається
ув'язнювати німецьких євреїв у великій кількості.
Натомість акцент робиться на «асоціальних» людях,
які не відповідають стандартам,
людях, які не вписуються в уявлення «фольксгемайншафт»,
ідеальної народної спільноти.
Це ті, хто видавався здатним працювати,
але не мав постійної роботи,
алкоголіки,
дрібні злочинці,
рецидивісти.
Це також були гомосексуали,
які стали особливою мішенню режиму.
Концтабір Заксенгаузен
став відображенням радикалізації внутрішньої політики нацистів,
відображенням стрімкої ескалації расової політики нацистів.
РОБОТА — ЦЕ СВОБОДА
Він збудований у 1936 році.
Саме в 1936 році
нацистський режим починає робити чіткі кроки
з підготовки німецького суспільства до війни.
НЮРНБЕРЗЬКИЙ ПРОЦЕС 18 БЕРЕЗНЯ 1946 РОКУ
Тож метою чотирирічного плану…
ГЕРМАН ГЕРІНГ ПІДСУДНИЙ, КОМАНДУВАЧ ВПС
…було підготувати всю економіку до війни, чи не так?
Я вже пояснював, що в нього було дві мети.
По-перше, захистити німецьку економіку від криз,
тобто зробити невразливою до експортних коливань,
а також, якщо говорити про продовольство, до коливань урожайності,
наскільки це взагалі можливо.
По-друге, зробити її стійкою до блокади.
Тобто, врахувавши досвід Першої світової війни,
вибудувати її так, щоб під час другої світової війни
блокада не мала таких катастрофічних наслідків.
Я хотів би отримати чітку відповідь, якщо можна.
Чи маєте ви на увазі, що поставили собі за завдання
за чотири роки
перевести всю економіку в стан готовності до війни?
Ви мали на увазі саме це?
Звісно, я сказав саме це.
Гітлер затверджує таємний меморандум,
зрештою відомий як «Чотирирічний план»,
і призначає Герінга керівником
нового органу, що має назву «Управління чотирирічного плану».
Напрямок руху зрозумілий.
Німеччина має підготуватися до війни за чотири роки.
У 1930-х Герман Герінг зазвичай вважався
другою людиною в нацистській Німеччині.
Він був правою рукою Гітлера.
Він був таким собі універсальним виконавцем дуже різних завдань.
Це вписувалося в загальну концепцію
роботи на фюрера
з багатьма інституціями, які конкурують між собою,
щоб досягти результату, якого хоче Гітлер.
Гітлера зовсім не цікавили бюрократичні процедури.
Він вважав, що як справжній лідер він має зосереджуватися на великих проблемах.
Гітлер не вміє дружити.
Гітлера хвилює лише політика.
У Гітлера немає особистого життя.
Одним із небагатьох, хто майже дружив із Гітлером,
був Альберт Шпеер.
У молодості Гітлер мріяв стати архітектором.
І ось був молодий архітектор, якого Гітлер вважав талановитим.
Шпеер також був привабливий.
Він був із заможної родини. Він був красномовний.
Зі своєї сторони, Шпеер явно ідеалізував і боготворив Гітлера.
Тож у їхніх стосунках з боку Шпеера було поклоніння,
а з боку Гітлера — таке собі батьківське наставництво.
Звісно, Гітлер вважав, що він творить тисячолітній Рейх
і Берлін стане свого роду світовою імперською столицею.
Берлін мав стати Германією,
мати величезні системи бульварів, що простягаються до центра міста,
великий новий аеропорт.
Там мала бути Тріумфальна арка, набагато більша за французьку,
великий зал з куполом, більшим, ніж у соборі Св. Петра.
Усе мало бути грандіозним і монументальним.
Якось батько Альберта Шпеера відвідав його і зустрів Гітлера.
Побачивши ці моделі,
він просто постукав себе по лобі і сказав: «Ви всі геть здуріли».
Гітлер переконаний, що він людина незвичайної долі.
Він переконаний, що тільки він один може привести Німеччину
до величі, яка для неї суджена,
і він відчуває, що має досягти перемоги Німеччини,
поки він достатньо молодий і дужий,
щоб забезпечити лідерство, на яке спроможний лише він.
Гітлер не знає, коли саме він піде на війну,
але Гітлер знає, що йому потрібен союзник,
і найбільш підгожим союзником для нього є Італія під проводом Муссоліні.
Беніто Муссоліні та Адольф Гітлер поділяють схожу ідеологію,
і ця ідеологія — фашизм.
Вони культивують політику не через дебати,
а через насильство.
Вони вірять у світовий порядок,
де найсильніші держави візьмуть гору над слабшими,
слабшими інституціями.
ПОШТА ІТАЛІЇ
Муссоліні прийшов до влади в Італії в 1922 році, задовго до Гітлера.
Тож він вважав себе, так би мовити, старшим диктатором,
і Гітлер, схоже, мирився із цим.
Але в них була одна проблема — Австрія.
Муссоліні зайняв позицію захисника незалежності Австрії,
але Гітлер завжди був пангерманським націоналістом
ще з часів юності в Австрії.
Отже, ідея приєднати німецьку Австрію до Німеччини
була тим, що він планував уже довгий час.
Гітлер хижо поглядав на Австрію, готуючись до війни.
Австрія має поклади заліза,
інші ресурси, які, на думку Гітлера, будуть корисні.
Отже, у 1937 році Беніто Муссоліні приїздить із державним візитом
у Берлін, щоб зустрітись із Гітлером.
Гітлер хоче справити враження на Муссоліні.
Він хоче переконати Муссоліні, що Німеччина — життєздатний партнер.
Нацисти рвуться зі шкури перед Муссоліні.
Вони докладають величезних зусиль, щоб організувати масштабні заходи.
Вони возять Муссоліні по Німеччині.
Вони демонструють силу нової німецької армії — вермахту.
Ця зустріч безсумнівно стала моментом, коли альянс
між цими двома та їхніми режимами остаточно склався.
Зрештою, Муссоліні та Гітлер домовляються,
що Італія жодним чином не буде захищати Австрію.
Станом на лютий 1938 року
Гітлер чинить шалений тиск на Австрію,
щоб мати тіснішу економічну співпрацю.
Він хоче військової співпраці.
У цей час Австрія перебуває під владою
власних місцевих фашистів,
які ідеологічно симпатизують Гітлеру,
але хочуть зберегти державний суверенітет.
БЕРГГОФ 12 ЛЮТОГО 1938 РОКУ
Тож австрійський канцлер Курт Шушніг відвідує Гітлера
в його резиденції в Баварії,
щоб спробувати згладити стосунки між ними.
Гітлер приязно вітає Шушніга, коли той прибуває в Берггоф,
та протягом наступних кількох годин
Гітлер пробує залякати Шушніга й погрожує йому,
намагаючись схилити його прийняти вимоги, які той прийняти не міг.
Це призначення пронацистських австрійців на важливі посади
в австрійському уряді, щоб організувати економічний союз
між двома країнами,
а також узяти під посилений контроль австрійську поліцію та військових.
І це те, чого Курт фон Шушніг
дуже сильно не хоче, адже він розуміє, що це, по суті, буде кінець
Австрії як незалежної держави.
Гітлер загнав його в кут,
почав висварювати, наче якогось неповнолітнього злочинця.
Лаяв його, кричав на нього
і, власне кажучи, примусив Шушніга укласти нову угоду,
яка давала німцям усе, чого вони хотіли.
Після сеансу залякування, проведеного Гітлером у Берггофі,
Шушніг повертається до Відня
і вирішує провести плебісцит
щодо об'єднання з нацистською Німеччиною.
Він вважає, що якщо зможе отримати переважну більшість голосів
австрійців за те, що вони хочуть співпрацювати з Німеччиною,
але водночас залишатися суверенною державою,
то це забезпечить йому міжнародну підтримку
в протистоянні більш наполегливим вимогам німців.
Натомість Гітлер боїться, що голосування піде не за планом
і що більшість виборців не підтримають тісніший союз з Німеччиною,
і саме в цей момент він починає мобілізувати сили
для вторгнення в країну.
НЮРНБЕРЗЬКИЙ ПРОЦЕС 6 ЧЕРВНЯ 1946 РОКУ
Коли Гітлер почув…
АЛЬФРЕД ЙОДЛЬ ОПЕРАТИВНИЙ НАЧАЛЬНИК ОКВ
…що Шушніг збирався опиратися на думку народу
шляхом проведення плебісциту,
він вирішив негайно вторгнутися, чи не так?
Так, мені сказали, що коли він почув
про безглузде зловживання громадською думкою через трюк плебісциту,
то він сказав, що точно цього не терпітиме
за жодних обставин. Так мені сказали.
Він не міг допустити, аби з'ясовували громадську думку.
Ні, він не міг допустити, аби громадською думкою зловживали.
Так мені сказали.
Отже, збройні сили Німеччини ввійшли до Австрії?
Правильно?
Саме так. Вермахт увійшов.
І Австрія з того дня здобула всі переваги націонал-соціалізму?
Правильно?
Це політичне питання.
У будь-якому разі вона могла стати найщасливішою країною у світі.
Аншлюс Австрії — це не зовсім вторгнення.
Зазвичай, коли відбувається вторгнення
іноземної держави в іншу країну,
спостерігається військовий опір.
АВСТРІЯ БЕРЕЗЕНЬ 1938 РОКУ
В Австрії немає жодного військового опору.
Натомість німецьких солдат зустрічає натхненний натовп.
На подив багатьох людей
і точно на подив австрійського уряду,
німецькі війська зустрічають як героїв.
Слід пам'ятати, що населення післявоєнної Австрії
складалося переважно з німців
і більшість із них виступали за союз із Німеччиною у певній формі.
Прибувши в Австрію, Гітлер
проїжджає вулицями Браунау, міста, де він народився.
Він проїжджає вулицями Лінца,
міста, де він прожив свою вкрай безбарвну молодість.
Потім він їде до Відня.
Це особистий тріумф Гітлера.
Він був волоцюгою у Відні.
До Першої світової війни він був ніким у цьому місті.
Тепер він повертається до Відня через 25 років
як лідер долі,
який повертає Австрію до Німеччини.
До того моменту
план полягав у тому, щоб перетворити Австрію на підпорядковану державу,
але цей народний ентузіазм переконує Гітлера,
що він може просто анексувати всю Австрію
і зробити її повноцінною частиною Німецького Рейха.
Німецькі чоловіки й жінки,
я проголошую нову місію для цієї країни.
Вона відповідає заповіді, яка спонукала німецьких поселенців
з усіх куточків старої імперії іти сюди.
Тепер найдавніша східна територія німців
стане наймолодшим оплотом німецької нації,
а отже, Німецького Рейха!
Для Гітлера аншлюс Австрії
став одним з найбільших особистих тріумфів у його житті.
Він хизувався тим, що виправив одну з найбільших історичних несправедливостей,
а саме Австрію як окрему від Німеччини державу.
Як фюрер і канцлер
німецької нації та Рейха,
я оголошую перед усією німецькою історією
входження моєї Батьківщини до Німецького Рейха.
ЄВРЕЙ
Для австрійських євреїв аншлюс — це катастрофа.
Це одна з найбільших єврейських громад
у Центральній Європі,
зосереджена в основному у Відні.
І коли нацисти здобувають контроль над Австрією,
австрійські євреї сповна стикаються
з витісненням, дискримінацією та експропріацією,
які набирали обертів у Німеччині протягом попередніх чотирьох років
дуже кардинально й дуже стрімко.
СА та СС забирали сотні євреїв прямо з вулиць
або витягати з власних домівок,
щоб ті чистили вбиральні в казармах і інших захоплених будівлях.
Я ніколи не бачив таких принизливих сцен
у Берліні чи Нюрнберзі
чи такого садизму нацистів.
ГОЛОС МАКСА ГЕЛЛЕРА, СВІДКА АНШЛЮЗУ
Після приходу Гітлера
друг-неєврей, якого я знав багато років,
викинув мене надвір і змусив мити вулицю
із криками «Du sau Jude» — «єврейська свиня».
Наступного тижня лавки в парках
уже мали надписи «Не для євреїв. Євреям заборонено».
Євреїв звільняли з роботи.
Люди безслідно зникали.
Люди були налякані до смерті.
Тут уже були жорстокість і варварство,
небачені раніше.
Це свідчить про значну радикалізацію антисемітських переслідувань нацистами.
ЄДИНА КРОВ В ОБ'ЄДНАНОМУ РЕЙХУ
Ширер починає працювати на радіо «Сі-Бі-Ес» в 1937 році,
і під час аншлюсу в березні 1938 року
Ширер жив у Відні.
У Тесс, дружини Ширера, була дуже важка вагітність.
У мами були ускладнення після кесаревого розтину,
і вона серйозно хворіла кілька тижнів.
Її акушером був єврей,
який мусив ховатися, що було розсудливо з його боку.
Але в якийсь момент
їй потрібна була ще одна операція,
і він таємно прооперував її.
Але їй знадобилося дуже багато часу, щоб одужати.
Після цього мій дідусь хоче вивезти бабусю з Відня
й хоче перевезти її до Женеви,
де вони з моєю мамою Айлін будуть у безпеці.
Після приходу Гітлера покинути Австрію було нелегко.
Гестапо влаштувало полювання
не лише на євреїв та австрійських дисидентів, а й іноземців.
В аеропорту Асперна я пояснив шефу гестапо,
що Тесс надто слабка, щоб стояти,
і що я побуду на перевірці багажу.
Поки одні інспектори обшукували валізи мого дідуся,
інші вирішили забрати мою бабусю,
щоб обшукати її.
Я пояснив, що вона сильно перев'язана, є небезпека інфекції.
Вони відвели мене геть.
Мені сказали: «Чекай тут».
Клацнув замок.
Мене замкнули.
Я почув, як Тесс кричить: «Білле, мене забирають, щоб роздягнути!»
Німецькі інспектори наполягали, що треба зняти пов'язки.
Мабуть, підозрювали, що батьки намагалися вивезти гроші з країни.
Вони подумали, що пов'язки фальшиві,
але дуже швидко зрозуміли, що це не так.
Це було дуже боляче, дуже принизливо,
і Ширера переповнювала лють.
Вони змогли сісти в літак
лише тому, що швейцарський пілот
знав, що відбувається, і притримав літак зі співчуття до них.
Ми летіли до Швейцарії через Альпи.
Здоровий глузд, цивілізація, свобода
після варварського нацистського кошмару.
НЮРНБЕРЗЬКИЙ ПРОЦЕС 29 КВІТНЯ 1946 РОКУ
Обвинувачення вважає, що в 1938 році
більш жорстоке ставлення
було запроваджено до євреїв.
Це правда? Яке цьому пояснення?
Так, у 1938 році
вирішення єврейського питання вступило в нову фазу.
Із цього приводу я можу лише сказати те,
що жодного загального обговорення перед цим не було.
Наскільки я можу судити, фюрер,
як завжди імпульсивно й під впливом моменту,
десь лише дев'ятого листопада
сказав доктору Геббельсу:
«Передайте нашим організаціям,
що синагоги треба спалити».
Я сам не був на такій зустрічі.
НІМЦІ НЕ КУПУЮТЬ У ЄВРЕЇВ
Нацисти роками намагалися змусити євреїв покинути Німеччину,
але до 1938 року більшість німецьких євреїв так і не виїхали.
Це може здатися дивним у ретроспективі,
але слід пам'ятати, що вони не знали, що буде далі.
Нацистів трохи розчаровує ця ситуація,
а після анексії Австрії
і Адольф Гітлер, і Йозеф Геббельс шукають привід,
щоб посилити переслідування євреїв.
Вони отримують таку можливість, коли єврейський біженець у Парижі
вбиває тамтешнього німецького дипломата.
Звістка про смерть дипломата надійшла 9 листопада 1938 року,
і для нацистів
це саме та мить, якої вони чекали.
Гітлер використовує це вбивство,
щоб аргументувати необхідність відплати німецьким євреям
і дати зрозуміти, що живими євреїв більше бачити не хочуть.
У нацистській Німеччині такого більше не терпітимуть.
НІМЕЧЧИНА 9 ЛИСТОПАДА 1938 РОКУ
Вони спускають СА, СС і поліцію
на євреїв у містах по всій Німеччині.
НІМЦІ! ЗАХИСТІТЬ СЕБЕ! НЕ КУПУЙТЕ В ЄВРЕЇВ!
ГОЛОС ВАЛЬТЕРА НАХТІГАЛЛЯ
Бачити, як б'ють мого батька,
і бачити, як це роблять з моєю матір'ю,
було дуже страшно й боляче.
ГОЛОС ІНГЕБОРГИ МАЄР ПРОТЕНТІС
Ми чули, як билося скло.
Мама сказала: «Сьогодні ми помремо».
Я не знала, що таке смерть,
але вона плакала, і я плакала.
ОБЕРЕЖНО, ЄВРЕЇ
Вони атакують єврейські крамниці, мародерять.
Вони спалюють синагоги.
Вони витягають євреїв із помешкань і волочать вулицями.
Б'ють їх нещадно.
Події 9 листопада 1938 року
часто називають «Кришталевою ніччю» Рейха,
або «Ніччю битого скла».
Не лише скло було розбито.
Майже 100 людей було по-звірячому вбито нацистами.
До 30 000 єврейських чоловіків принизливо провели колонами
вулицями Німеччини й ув'язнили в концентраційних таборах.
Нацисти представляють ці події
як спонтанні спалахи народного антисемітизму.
Це сфабрикований міф.
Нацистський обман.
Ніч битого скла —
це евфемістичний термін,
що позначає скоординований антисемітський погром,
що об'єднав організоване державою антисемітське насильство
з неорганізованим народним антисемітським насильством.
І після всього цього насильства нацистів над єврейськими громадами
німецько-єврейську громаду змусили відшкодувати збитки.
Це, звісно, суцільне збочення,
але це цілком відповідає духу переслідувань євреїв нацистами.
Після Ночі битого скла
Гітлер і нацисти так і не придумали, як вони вирішать те,
що вони евфемістично називали єврейською проблемою або єврейським питанням.
Події Ночі битого скла
продемонстрували, що частиною рішення
будуть вбивства, насильство і масові ув'язнення.
Гітлер виголошує сумнозвісну промову 30 січня 1939 року
у річницю свого призначення рейхсканцлером у 1933 році.
Він робить катастрофічну заяву.
БЕРЛІН 30 СІЧНЯ 1939 РОКУ
Якщо міжнародним єврейським фінансистам у Європі та за її межами
знову вдасться втягнути народи у світову війну,
результатом буде не більшовизація Землі, тобто перемога євреїв,
а знищення єврейської раси в Європі!
Я добре розумів, що для євреїв було мало надії,
але з якоїсь причини
ця публічна погроза диктатора
не сильно зачепила мене.
Масових убивств ще не було.
Я не міг уявити, що таке взагалі можливо.
Зрештою, Німеччина була християнською країною
з глибокою і багатою європейською культурою.
РОБОТА — ЦЕ СВОБОДА
Гітлер повторив цю погрозу п'ять разів
у п'яти наступних виступах того року.
Моя власна наївність щодо його планів була більшою, ніж я міг усвідомити.
Але ніхто не скаже,
що Адольф Гітлер не попереджав повною мірою
про той варварський світ, який він збирався влаштувати.
Переклад субтитрів: Юрій Муха