Eleni, du talte om dejen her.
Det er ikke bare almindelig brøddej, vel?
Jeg tilsætter lidt surdej.
Der er en tærte indeni.
Løg, porrer, friske løg.
Og urter. Masser af urter.
Du milde.
Det vil ikke chokere folk,
når de hører, der er et hotspot for lang levetid i Grækenland.
Grækenland er trods alt et af hjemmene for middelhavskosten.
Alle ved, at middelhavskosten er sund
med grøntsager og olivenolie i stedet for smør
og ikke meget kød.
Vi ved, at det resulterer i sundere befolkninger.
Men der er den her særlige ø,
der producerer mange mennesker med lang levetid,
og den ø er Ikaria.
Befolkningen lever syv år længere end amerikanere
og har halvt så mange hjerte-kar-sygdomme.
Og det rigtig interessante var,
at jeg mødte folk over 60, 70 eller 100,
og jeg så ingen demens-tilfælde.
Så jeg måtte finde ud af, hvorfor denne ø ikke er som resten.
GRÆKENLAND IKARIA
LEV TIL DU BLIVER 100: DE BLÅ ZONERS HEMMELIGHEDER
IKARIA GRÆKENLAND
Når jeg finder et sted med lang levetid, vil jeg forstå, hvordan det er anderledes.
Og et godt sted at lede
er historie og geografi.
Ikaria har en meget unik kultur,
fordi der ikke var nogen naturlige havne.
I middelalderen
var Ikaria næsten helt isoleret fra resten af verden.
Ikarierne kunne ikke regne med, at en båd kom med en masse varer,
så de måtte finde ud af,
hvordan de kunne leve af denne hårde, klipperige jord.
Og derfor opstod der en resiliens, som man ikke så andre steder.
De måtte udvikle en måde at leve af jorden
og identificere planter og tøjle bier
og samarbejde mod rigtig svære situationer.
Og det er på grund af den modgang,
at de bliver en af de sundeste befolkninger på jorden.
Tak for mandlerne. Okay, vi har et par spørgsmål til dig.
Han vil stille dig nogle spørgsmål nu.
Når det kommer til, hvordan livet var…
Vi hørte, at før 1980
var Ikaria fuldkommen selvforsynende.
Hvad husker hun om dengang?
I dag kan du finde det, du vil have i butikkerne.
Men dengang
havde vi kun mel, fordi vi selv fremstillede det.
Vi måtte male vores egen hvede.
Ved du, hvad vores kaffe var dengang?
Det var byg og kikærter,
som vi ristede og bryggede.
Men… Så de købte ingenting?
Ikariere måtte lære at overleve på egen hånd.
Der fremkommer en meget anderledes græsk måde at leve på.
De måtte lære at identificere planter,
der skulle bruges til mad, grøntsager,
urter, krydderier og medicin.
Så ikarierne udviklede en vane
med at drikke lokale urteteer.
Hvilken slags urtete drikker du?
Salvie-te, rosmarin-te, almindelig katost-te.
Hvad er den bedste te til daglig?
Vin.
Super te!
Jeg kan lide din tankegang.
At drikke urtete, især når du gør det i årtier,
har flere sundhedsmæssige fordele, og en er måske lavere fremkomst af demens.
De er alle antiinflammatoriske,
de er antioxidanter,
og ofte er de diuretiske, som sænker blodsukkeret.
Urtete er noget, der er aktuelt den dag i dag,
og den har en stærk forbindelse til øens ekstraordinært lange levetid.
IKARIA URTETE
VASO PARIKOS ALDER 88
Honning?
Ja, en smule.
Er det hjemmelavet honning?
-Det er fra Ikaria. -Perfekt.
Det er nemt at putte flere spiseskefulde af sukker i vores te.
I USA er det populære sødemiddel enten sukker eller majssirup.
Men i Ikaria har det i årtusinder været honning.
Der er flere interessante ting ved ikariansk honning.
Biavlerne flytter deres bistader,
idet sæsonen skrider frem.
Så i starten står de måske med de vilde blomster nær kysten,
men de ender i fyrreskovene nær toppen.
Så bierne indsamler nektaren fra forskellige slags planter.
Med den nektar kommer andre mikronæringsstoffer eller forbindelser.
Vi ved, at honning hæmmer kræft.
Det lader til, at ikariansk honning bidrager til lang levetid.
Hvordan er den honning sammenlignet med den i supermarkedet?
Og er den sundere?
Problemet med noget honning i butikkerne er, at den er kogt.
Derfor ødelægges pollenkornene, og det bliver til sukker.
Kog eller opvarm ikke honning,
selv når man bruger det i te som sødemiddel.
Lad teen stå, indtil du kan drikke den.
Fordi honningen i Ikaria ikke er pasteuriseret,
den er ikke kogt,
ødelægges næringsstofferne ikke i processen.
Så ikariansk honning går fra bien til din te,
og det virker til at være gavnligt.
GIORGOS STENOS SR. ALDER 90
GIORGOS STENOS ALDER 33
Så når jeg tænker på, hvilket sødemiddel jeg vil vælge,
er det rå honning.
Og ideelt set en honning som den, der er i Ikaria.
IKARIA RÅ HONNING
I Ikaria denne gang fik jeg en stor åbenbaring angående kærlighed.
Taki,
jeg har forårsløg med til vores salat.
Du sleb vel kniven til at skære salaten?
For dig.
Jeg sleb den for at skære salaten, som du kan lide den.
Vi ved, at når en ægtefælle dør i et langvarigt forhold,
stiger din risiko for at dø i de næste tre måneder med to tredjedele.
Men det modsatte skete med Aleka og Panagiotis.
De to fandt ægte kærlighed sent i livet.
Da min første kone døde, mistede jeg appetitten til at leve.
Jeg ville ikke tale. Jeg ville ikke grine eller spise.
Jeg gik i stykker, og hun bragte mig tilbage.
Jeg må have været 73.
Jeg sad på en bænk i kirken med min bedste ven.
Jeg kiggede på de kvinder, der kom ind.
Mere end 40 kvinder var gået ind.
Da hun trådte ind, ramte en elektrisk bølge mig.
Jeg husker ikke, hvem der ringede til hvem, og vi mødtes ved Pezi-søen.
Han havde lavet et måltid til mig.
En picnic.
Og han afspillede et bånd og sang: "Jeg elsker dig, fordi du er smuk."
Når jeg kiggede på ham, kildede noget min sjæl.
Jeg blev gift første gang som 16-årig, og jeg havde et dystert liv,
men du har gjort mig komplet, og jeg har glemt fortiden.
Jeg føler, jeg har levet alle mine år med dig.
Kraften ved et lykkeligt, engageret partnerskab er måske indlysende,
men vi må ikke undervurdere, at den forbindelse
kan føre til et længere, mere beriget liv.
Folk i de blå zoner gør deres partnere til en prioritet.
De plejer deres forhold og investerer i dem.
IKARIA PARTNERSKAB
Jeg tror, at vin har spillet en overraskende stærk rolle
i Ikarias kultur for lang levetid igennem historien.
Ifølge en græsk myte blev guden for vin født her.
De har brugt samme druer i århundreder
og også den samme ældgamle fremgangsmåde.
Du godeste!
Det smager af Ikaria på en forårsdag.
-Ja, det er en god vin. -Ikke for sød. Den er fantastisk.
Ikarierne har en vinfremstillingsmetode.
Herunder er der en amfora…
-Som er en stor lerbeholder, ikke? -Ja.
Temperaturen øverst er den, der kommer fra sollyset.
Men fem centimeter nede er der fugtigt og køligt.
Vi samler druerne manuelt.
Der er ikke nogen maskiner.
Det er en lang proces, som giver god kvalitet.
-Kun de gode druer ryger heri. -Ja, præcis.
Og i stedet for en trætønde opbevares det,
som folk før Kristi opbevarede vin.
Ja. -Det er fantastisk.
Vi er alle klar over kontroversen ved vin og alkohol.
Men når man ser på vinen i Ikaria,
sker der noget anderledes her.
Vinen er naturlig. Der tilføjes ikke nogen kemikalier.
Vi ved også, at når du drikker ikariansk vin med middelhavskost,
absorberer du flere antioxidanter.
Du sagde, at mineralerne kom ud af…
-Kalium. -Kalium.
Fosfor, bor, jern.
Ting fra mikroklimaet,
druens kvalitet og øen giver disse unikke kvaliteter,
så de kunne kalde det medicinsk vin.
Det er næsten som at drikke et tilskud.
-Ja. -For vores helbred!
Folk i Ikaria har drukket den samme vin i 100 generationer,
og de lever længst.
Det er forbindelse nok til,
at jeg kan nyde mit glas vin, når aftenen går på hæld.
IKARIA VIN
Et af lyspunkterne i Ikaria var de unge mennesker,
og hvordan de ikke kun bevarer traditionerne,
men de fejrer dem faktisk.
Og det kan man bedst se til en panegyris, de her fester, der varer hele natten,
hvor personer på 14 til 94 samles
og knytter sociale bånd og morer sig.
De danser hele natten.
Og du ser på det og siger måske: "Og hvad så? De er til en fest."
Men en times løb eller dans
brænder omkring samme mængde kalorier.
Men en times dans er sjovt.
Vi har fået en tendens til at forbinde motion med lidelse.
"Uden smerte, ingen fremskridt."
Men i Ikaria lærer vi, at fysisk aktivitet kan være glædeligt.
De griner hele vejen igennem.
Latter er godt for arterierne og godt imod hjertesygdom.
Lykken er håndgribelig.
Det, blå zoner lærer os, er, at lang levetid kan være glædelig.
Det behøver ikke være en pligt.
Og fællesskab og forbindelser
er vejen mod lang levetid.
IKARIA DANS OG LATTER
Det var ikke overraskende, at der var lang levetid her.
Men efter at have set skønheden og kulturen i Ikaria,
var det først, da jeg var i Amerika igen,
at jeg fandt de mest ekstraordinære hundredårige på planeten.
Jeg husker første gang, jeg kom til Nicoya.
Jeg mødtes med min lokale guide, Jorge Vindas.
Velkommen til Nicoya.
Han introducerede mig til en af de første hundredårige, jeg mødte i Costa Rica,
en dame ved navn Ponchita.
Jeg hedder Daniel.
105 år gammel, og hun var helt fantastisk.
Hvis der var én person, der symboliserede det lovende ved blå zoner,
og hvad de kan gøre for resten af os, så var det Ponchita.
Kan du se? En god machete.
Nicoya er en landlig, fjerntliggende region i det nordlige Costa Rica,
isoleret fra resten af landet.
En halvø på 129 km, lige syd for den nicaraguanske grænse.
I denne blå zone opdagede jeg, at antallet af 100-årige
var tæt på tre en halv gange det globale gennemsnit.
Og utroligt nok, ud fra hvad jeg så,
lever mange af dem uden medicin eller handicap.
I det meste af verden er dataet tydeligt.
Du skal have velstand for at have råd til sundhed.
Forventet levealder stiger med indkomsten.
Men Costa Ricas indkomst er kun på omkring en sjettedel af USA's,
og alligevel overgår de vores gennemsnitlige forventede levealder.
Den blå zone her er faktisk blandt de mest fattige regioner i landet.
Folk i Nicaragua, kun 32 km nordpå, lever ikke i lang tid.
Det gør folk mod syd i Panama heller ikke.
Men her er det anderledes.
Folk i Nicoya, Costa Rica,
er nogle af dem, der lever længst i verden. Hvorfor?
Har du mødt nogen, når du hører, hvor gamle de er, så matcher det ikke?
Lad mig fortælle om en fyr ved navn Ramiro.
Min kollega Jorge tager til en ranch i Costa Rica
og skal møde en hundredårig.
I stedet møder han en cowboy med pletfri hud og perfekte tænder,
og han hopper op på en hest og lassoer køer og rider omkring.
Efter lidt tid spørger han Ramiro:
"Jeg skulle møde en hundredårig,"
og Ramiro siger: "Det er mig."
Jorge siger: "Må jeg se dit ID?"
Og på hans identitetskort stod der, han blev født i august 1921. 100 år.
Og Jorge tror ham stadig ikke. Han rejser til hovedstaden et par uger efter
og kigger i de nationale arkiver, og i de anførte ID'er
står Ramiro, som er 100 år gammel.
RAMIRO GUADAMUZ ALDER 100
Han ligner en på 70.
Den mest livlige hundredårige, jeg har mødt på noget kontinent de sidste 20 år.
En forsker, David Rehkopf fra Stanford,
målte den biologiske alder for costaricanere i Nicoya.
Det var et af de mest fascinerende resultater
i forhold til telomerer.
Nemlig, at folk i Nicoya…
Han fandt ud af, at i denne del af Costa Rica
har nicoyanere en biologisk alder, der er omkring ti år yngre
end deres kronologiske alder viste.
Så hvad foregår der her, der kan forklare den unge biologiske alder?
Hej!
Dan Buettner.
En fornøjelse.
Sid ned, min ven.
-Arbejdede du i dag? -Lidt.
-Gjorde du? -Ja.
-Hvornår stod du op? -Klokken fire.
-Kl. 4? -Ja.
Klokken er ti. Du har allerede arbejdet i næsten seks timer.
Hvorfor arbejder du så meget? Det behøver du ikke.
Det siger de, men jeg kan ikke lade være.
Fordi det er mit liv.
Costaricanere har en meget klar følelse af formål ved navn plan de vida.
De ved, hvor de er på vej hen i livet, hvorfor de vågner om morgenen.
Det får dem igennem hårde tider, så de bliver ved med at arbejde.
Og for mig var det et aha-øjeblik.
Det minder om ikigai, som vi så i Okinawa.
Nu har vi set den samme idé i to forskellige blå zoner,
og det fortæller mig, at det er vigtigt.
Ja!
Når du ser nicoyanernes levemåde, ser du, at de gør alt med hænderne.
De får ikke mekanisk hjælp, der klarer hus- og havearbejdet.
De bruger for eksempel en machete til at slå græs.
Og når de skal holde huset rent og indsamle og forberede mad,
laver de ubevidste bevægelser, som i sidste ende
fører til mere fysisk aktivitet end "motion."
Du ser en kvinde lave tortillaer. Majsen skulle males med håndsving.
Så de har Skipper Skræk-arme, når de skal opnå den rette konsistens.
Det er en træning. Det var ubesværet, for de er vant til det.
De indså ikke engang, at de brændte kalorier.
I det meste af historien har vi altid måttet arbejde,
så det er naturligt, vi opfandt mekaniske hjælpere,
der kunne udføre arbejdet.
Men vi har skåret meget fysisk aktivitet ud af vores liv.
Men costaricanere hugger stadig træ,
og de maler majs i hånden og dyrker deres egen mad.
Så mon de får mere motion
ved at lave daglige gøremål, end vi får i fitness?
Det virker måske som små ting, men det løber op,
og det forbrænder ikke kun flere kalorier end i fitnesscentret,
men måske bliver dit stofskifte også højere.
Kom så!
Det er farligt.
Det tror jeg på.
-Kan du se? -Du bruger stadig økse som 86-årig?
Jeg brugte først en økse, da jeg var 14 år gammel.
Og hvilket andet arbejde laver du?
Jeg slår græs med en machete, og jeg reparerer hegn.
Hvor mange timer om dagen arbejder du?
Jeg arbejder fra kl. 6 til 10.
Nu hvor jeg er gammel, mener jeg,
at man skal have hvile.
JUAN CARRILLO ALDER 86
Amerikanere arbejder 40, 50 timer om ugen.
I Nicoya arbejder de også hårdt,
men det er i færre timer.
De arbejder hårdt, normalt om morgenen,
og så tager de fri om eftermiddagen.
Har du penge i banken?
-Nej. -Har du ikke nogen?
-Du har ingen sikkerhed? -Nej.
Du afhænger af din egen…
-Nemlig. -Og hvad hvis du bliver syg?
Når jeg har penge, kan jeg lide at gå ud og forkæle mig selv.
-For et langt liv! -Nemlig!
Jeg klager ikke.
Jeg er fattig og grim,
men jeg har nydt livet, så meget som man skal nyde det.
Du sagde fattig og grim?
Du er ikke grim. Du er macho.
Hvordan kan jeg forklare det?
Det må være takket være herren,
for jeg har den alder, jeg har nu, allerede 86,
men jeg bevæger mig stadig alene, jeg gør mit arbejde…
Hvis han vil give mig flere år, så lad dem være sådan her.
Jeg beder ham, når jeg går i seng, når jeg står op.
"Giv mig styrke."
Jeg kunne ikke måle mængden af deres fritid,
men i Nicoya, som i de blå zoner,
tog folk aldrig et par ekstra arbejdstimer,
når de kunne nyde deres familie
eller tage en siesta eller interagere med deres venner.
Så de sætter farten ned
og tager sig tid til det, der er vigtigt for dem.
Godmorgen.
José Benerando, det er dette års besøg.
-Hvordan går det? -Godt.
Det her land bruger en femtendedel af, hvad vi bruger på sundhedsvæsnet.
Men de fandt på den her geniale tilgang,
der hjælper folk med at undgå sygdomme, før det bliver et stort problem.
Det har de fleste andre lande i verden totalt overset.
Costa Rica har højere forventet levealder end USA,
og langt færre midaldrende dør.
Og de opnår det, selvom de bruger en tiendedel per indbygger
i forhold til USA. Hvordan opnår de det?
Det sker ved at styrke vandet.
Ved at gå videre med stærke ernæringsinitiativer,
så man sørger for, at især børn
får de nødvendige proteiner til at udvikle hjernen
i de første 12, 24 måneder af deres liv.
Man skal skabe utrolig meget ny infrastruktur
med det, vi kalder los puestos de salud, små klinikker.
Geografien bliver fyldt
med tanken om at bringe sundhed til lokalsamfund
og der, hvor folk bor.
Siden 90'erne har hver mand, kvinde og barn i Costa Rica
haft retten til at få besøg af en sundhedsambassadør.
Hvert hold betjener omkring 4.000 personer,
og de går fra dør til dør i løbet af året.
De kender deres navne og inviteres ofte indenfor.
De spørger 80, 90, 100-årige: "Hvordan går det?"
Klæder nogen dig på? Hjælper de dig med dit tøj?
Jeg tager det helt selv på.
Jeg tager mit tøj og undertøj på. Jeg vasker mig selv.
Jeg gør alt på egen hånd.
Hr. José Benerando, hvilken dato er det?
I dag er den ottende, ikke?
Den 8. i hvilken måned, hr. José Benerando?
-Marts? -Hvilket år?
Jeg ved ikke helt med året,
men jeg ved, det er den 8. marts.
Offentlig politik i Costa Rica er blevet en kultur.
Det er blevet en livsstil.
Noget, vi er stolte af.
I USA håber vi på godt helbred,
men vi opmuntrer til sygdom.
Alle pengene ligger i, at de venter på, du bliver syg,
og så får de penge for at hele dig.
Og det er både utroligt dyrt og ineffektivt,
men landet her bruger en brøkdel af, hvad vi gør på sundhed,
og de får stadig bedre resultater.
Hvordan kan et så fattigt land
tilbyde så effektivt et sundhedsvæsen?
Det bidrager måske til Nicoyas lange levetid.
Jeg lavede først rosquillos som barn.
Jeg plejede at tage hen til en nabo og hjælpe med at lave rosquillos.
Hvor gammel var du dengang?
Omkring ti, måske.
Hvor gammel er den slibesten?
Åh, den sten, det kan jeg ikke sige dig,
for min mor malede med den sten.
Wow.
Ja, min mor malede med den, og så gav hun den til mig.
-Ja. -Hun har malet meget.
-Den er over 100 år gammel. -Ja.
Alt, hun lærte at gøre, lærte hun mig…
ZAYDA BUSTOS ALDER 74
…så jeg gør alt sådan.
Og jeg har givet det videre til min datter.
DORA BUSTOS ALDER 102
En af grundene til, at folk i Nicoya lever længe,
er fordi de spiser den her kost
bestående af bønner, squash og majs.
"De tre søstre." Det er den mesoamerikanske trio,
der er blevet spist af mennesker i den region i mindst 6.000 år.
Majs, ofte i form af tortillaer,
er traditionelt set en grundsten i den diæt.
Kernerne giver komplekse kulhydrater,
og de er rige i vitaminer, mineraler og fibre.
Deres traditionelle bearbejdning af majs booster næringsværdien,
først den træaske, kvinder tilføjer, når de vasker majsen.
Det nedbryder cellevæggene i kernerne
og frigiver niacin, som hjælper med at kontrollere kolesterol.
Og sorte bønner indeholder
de samme pigmentbaserede antioxidanter, der findes i blåbær.
De er også fiberrige, som renser tyktarmen.
Squash er en god kilde til vitamin A, B og C,
og den er rig i mineraler såsom kalium og magnesium.
Fra adventisterne ved vi, at en vegetarisk diæt er god for os,
men de fleste amerikaneres bekymring ved at droppe kødet er,
at de ikke får nok protein.
Rigere lande er blevet besatte af idéen om,
at vi skal have protein fra kød eller mejeriprodukter for at få muskelmasse.
Hvordan kan nicoyanerne hugge brænde
og passe kvæg hver dag i deres liv?
Den rigtige magi kommer fra at parre bønner, squash og majs.
Kroppen skal bruge ni aminosyrer,
byggestenene for protein, for at få muskelmasse.
og animalske produkter som kød, fisk og æg indeholder alle ni.
Men de indeholder også kolesterol og mættet fedt.
Denne tre søstre-diæt
indeholder alle aminosyrer uden kolesterol og mættet fedt.
De bruger en brøkdel af, hvad vi gør på kød og mejeriprodukter,
og de får det nødvendige protein, hvilket bare viser,
at du ikke behøver være rig for at spise sundt.
NICOYA DE TRE SØSTRE
Lad os spise, Isaac.
Hvis du skulle fortælle Isaac,
hvordan man bliver 100 år gammel,
hvilket råd vil du så give ham?
Jeg håber, han spiser, som jeg gør.
Tror du, at din søn
vil spise den samme diæt som din bedstefar?
Det tror jeg ikke, for alt er anderledes nu.
Meget forarbejdet mad.
Med bønner og ris er han blevet 100 år.
Er det ikke bedre?
Jo. Men børn er ikke interesserede i ris og bønner.
De kan lide ting såsom cornflakes,
der ikke er lige så nærende som ris og bønner.
Vil du have noget, bedstefar? Vil du have noget?
-Hvis du vil. -En.
Bare for at prøve. Tak.
Han vil ikke have ris og bønner eller æg. Han vil have småkager.
Det knuser mit hjerte at se, hvordan Nicoya ændrer sig.
Det første du ser i byen er fastfoodrestauranter.
Butikkerne sælger chips
og sodavand og slik.
Og det erstatter den geniale livsstil
og den her diæt, som har givet de længstlevende mennesker,
og nu går det, som det gør i andre moderne samfund.
Siden jeg fandt denne blå zone, er den skrumpet til en femtedel,
og efter nogle skøn
kan den blå zone være helt væk inden for en generation.
Og i Okinawa er det endnu værre.
Da jeg først rejste dertil i 1999, var det kendt for at producere
de længstlevende og sundeste personer i menneskets historie.
Men i dag er lang levetid-fænomenet næsten helt forsvundet.
Faktisk har Okinawa nu den højeste fremkomst af fedme
i hele Japan.
Men den gode nyhed er, at vi fik filmet deres viden.
Vi har skabelonen til at genskabe lang levetid i vores liv.
Og jeg blev besat af den tanke.
Jeg tænkte på,
kunne jeg faktisk skabe en ny blå zone?
Serien er designet til at underholde og informere,
ikke give medicinske eller sundhedsmæssige råd.
Rådfør dig altid med din læge, når det gælder dit personlige helbred,
eller før du ændrer noget ved din diæt, træning eller livsstil.
Tekster af: Niels M. R. Jensen