Eleni, govorila si mi o tijestu.
Nije to neko obično tijesto za kruh, zar ne?
Stavila sam malo kiselog tijesta.
Unutra je pita.
Luk, poriluk, svježi luk
i začinsko bilje, mnogo bilja.
O, Bože!
Zacijelo se nećete šokirati
kada doznate da u Grčkoj postoji žarište dugovječnosti.
Naposljetku, Grčka je jedna od domovina mediteranske prehrane.
Svi znaju da je mediteranska prehrana zdrava
zbog zelenja, maslinovog ulja umjesto maslaca
i jako malo mesa.
Znamo da to rezultira zdravijim populacijama.
Ali tu je i jedan poseban otok
koji daje velike brojeve povezane s dugovječnosti,
a to je Ikaria.
Ta populacija živi sedam godina duže od Amerikanaca
i ima upola manje kardiovaskularnih bolesti.
Ono što je bilo zanimljivo jest,
dok sam upoznavao ljude starije od 60, 70 ili 100 g.,
nisam mogao naći nijedan slučaj demencije.
Znao sam da moram doznati zašto je ovaj otok drukčiji od svih ostalih.
GRČKA
TAJNE PLAVIH ZONA
GRČKA
Kad nađem mjesto s velikom dugovječnošću,
želim shvatiti po čemu je drukčije.
I mudro je proučiti
povijest i zemljopis.
Ikaria ima jedinstvenu kulturu
jer nije imala prirodne luke.
Do srednjeg vijeka
Ikaria je bila posve izolirana od ostatka drevnog svijeta.
Ikarijci se nisu mogli uzdati u brod koji dolazi s hrpom zaliha
pa su morali smisliti
kako preživjeti na ovom doista teškom, stjenovitom tlu.
To je potaknulo otpornost kakvu niste vidjeli na drugim mjestima.
Morali su razviti sposobnost da žive od zemlje,
da prepoznaju biljke i koriste pčele
te da surađuju u teškim situacijama.
Zbog tih muka i poteškoća
postaju jedna od najzdravijih populacija na planetu.
Hvala na bademima. Imamo nekoliko pitanja za vas.
Želi vam postaviti nekoliko pitanja.
Kad je riječ o životu nekada, čuli smo da je prije 1980. godine
Ikaria bila posve samodostatna.
Čega se sjeća iz toga doba?
Sad u trgovinama možete naći što god želite.
Ali tada
brašno smo imali samo zato što smo ga sami uzgajali.
Morali smo samljeti pšenicu.
Znate kakvu smo kavu tada pili?
Ječam i slanutak,
to bismo ispržili i skuhali.
Doslovce ništa nisu kupovali?
Ikarijci su morali naučiti kako preživjeti sami.
Nastaje posve drukčiji grčki način života.
Morali su naučiti prepoznati biljke
za hranu, za zelenje,
začinsko bilje, za lijekove.
Ikarijci su stekli naviku
konzumiranja lokalnih biljnih čajeva.
Kakve biljne čajeve pijete?
Čaj od kadulje, ružmarina,
čaj od sljeza.
Koji je najbolji za svaki dan?
Vino.
Čaj od grožđa!
To mi se sviđa.
Pijenje biljnih čajeva, osobito kad to radite desetljećima,
ima mnoštvo prednosti,
a jedna od njih može biti i niža stopa demencije.
Svi su protuupalni,
sadrže antioksidanse
i često sadrže diuretike koji snižavaju krvni tlak.
Biljni je čaj nešto što opstaje do danas
i uvelike je povezan
s iznimnom dugovječnosti na otoku.
BILJNI ČAJ
DOB: 88 GODINA
Meda?
Da, malo.
Je li i ovo domaći med?
Ovo je s Ikarije.
Savršeno.
Tako je lako stavljati žlicu za žlicom šećera u naš čaj.
U Americi je zaslađivač
šećer ili kukuruzni sirup s puno fruktoze.
Ali na Ikariji već tisućljećima
to je med.
Postoji nekoliko zanimljivih aspekata ikarijskog meda.
Pčelari zapravo premještaju košnice
kako sezona odmiče.
Na početku mogu biti uz divlje cvijeće blizu obale,
a na kraju završe u borovoj šumi blizu vrha.
Te pčele skupljaju nektar iz različitih vrsta biljaka.
Uz taj su nektar i druge hranjive tvari ili drugi bioaktivni spojevi.
Znamo da se pokazalo da med inhibira rak.
Čini se da ikarijski med pridonosi dugovječnosti.
Kako izgleda taj med u usporedbi s medom iz trgovine
i je li zdraviji?
Problem meda iz trgovine jest taj što je med prokuhan.
Time uništavaju peludna zrnca
i pretvore ga u šećer.
Nikad ne kuhate i ne zagrijavate med,
čak i ako ga koristite u čaju kao zaslađivač.
Ostavite da se čaj dovoljno ohladi.
Budući da med na Ikariji nije pasteriziran,
nije prokuhan,
hranjive tvari i bioaktivni spojevi nisu uništeni tijekom obrade.
To znači da je ikarijski med zapravo „od pčele do čaja”,
a to ima i dodatnu korist.
DOB: 90 GODINA
DOB: 33 GODINE
Kad razmišljam o zaslađivaču koji želim koristiti,
biram sirov med,
a idealan bi bio med kakav vidimo na Ikariji.
SIROV MED
Ovaj sam put na Ikariji
doživio prosvjetljenje povezano s ljubavi.
Taki,
donijela sam mladi luk za salatu.
Naoštrila si nož za rezanje salate?
Za tebe.
Naoštrila sam ga da lijepo narežem salatu da uživaš.
Znamo da kad vam supružnik umre u dugogodišnjoj vezi,
izgledi da ćete umrijeti u tri mjeseca
povećaju se za oko dvije trećine.
Ali ovdje se događa obrnuto s Alekom i Panagiotisom.
Njih dvoje zavoljeli su se kasno u životu.
Kad mi je preminula prva žena, izgubio sam volju za životom.
Ne bih govorio. Ne bih se smijao. Ne bih jeo.
Raspadao sam se,
a ona me vratila.
Imao sam 73 godine.
Sjedio sam na klupi u crkvi s najboljim prijateljem.
Gledao sam žene koje su dolazile.
Ušlo je više od 40 žena.
Čim je ušla, kao da me udario grom.
Ne sjećam se tko je koga zvao,
našli smo se na jezeru Pezi.
Pripremio mi je obrok.
Piknik.
Pustio je vrpcu i otpjevao: „Volim te jer si lijepa.”
Kad sam ga gledala, duša mi je poskakivala od radosti.
Udala sam se za prvog muža sa 16 godina,
no ti si me upotpunio i zaboravila sam prošlost.
Kao da sam proživjela sve svoje godine s tobom.
Snaga sretnih i predanih odnosa možda se doima očitom,
ali ne smijemo podcijeniti kako takva veza
može dovesti do dužeg i ispunjenijeg života.
Ljudima u plavim zonama partneri su prioritet,
njegovanje odnosa i posvećivanje istima.
PARTNERSTVO
Vjerujem da vino kroz povijest igra iznenađujuće važnu ulogu
u dugovječnosti na Ikariji.
Prema grčkome mitu ovdje se rodio bog vina.
Stoljećima koriste isto grožđe
i, ne samo to, nego i isti drevni postupak.
O, Bože!
Ima okus po Ikariji za proljetna dana.
-Da, to je dobro vino. -Ne pretjerano slatko. Nevjerojatno.
Dakle, mi Ikarijci imamo poseban način proizvodnje vina.
Ispod je amfora i…
-To je velika glinena posuda, zar ne? -Da.
Temperatura na vrhu je koliko sunce… sunčeva svjetlost.
Ali pet centimetara ispod
vlažno je i hladno.
Grožđe skupljamo ručno.
Nema strojeva.
Dug proces, ali daje vrlo dobru kvalitetu.
-Ovdje završi samo dobro grožđe. -Da, točno.
Umjesto u hrastovoj bačvi čuva se
kako su ljudi prije Krista čuvali vino.
-Da. -Nevjerojatno.
Svi smo upoznati s kontroverzom oko vina i alkohola.
Ali kad pogledate vino na Ikariji,
ovdje se događa nešto drukčije.
Vino je prirodno. Nema kemikalija.
Također znamo da kad pijete ikarijsko vino uz mediteranski obrok,
povećavate apsorpciju antioksidansa.
Rekli ste mi da minerali koji dolaze iz…
-Kalij. -Da.
Fosfor, bor, željezo.
Sve, poput mikroklime,
kvalitete grožđa, otoka,
daje jedinstvena svojstva
pa su ga mogli nazvati ljekovitim vinom.
Ovo je gotovo kao da pijete dodatak prehrani.
Da.
Uzdravlje!
Ljudi na Ikariji piju isto vino više od 100 generacija
i najduže žive.
Meni je to dovoljno
da mogu uživati u čaši vina na kraju večeri.
VINO
Jedna od svijetlih točaka na Ikariji bili su mladi
i kako ne samo da čuvaju te tradicije,
nego ih i slave.
Za mene je to najočiglednije za panegyrisa,
sjajne cjelonoćne zabave,
gdje se okupljaju ljudi od 14 do 94 godine
te se društveno povezuju i zabavljaju.
Plešu cijelu noć.
Kad to pogledate, možete pomisliti: „Pa što? Na zabavi su.”
Ali sat trčanja ili sat plesanja
sagorijevaju otprilike isto kalorija.
Ali jedan sat plesanja je zabavan.
Vježbanje povezujemo s patnjom.
„Ako nema boli, nema koristi.”
Ali na Ikariji učimo da tjelesna aktivnost može biti radosna.
Cijelo se vrijeme smiju.
Smijeh je dobar za arterije. Dobar je protiv bolesti srca.
Sreća je opipljiva.
Plave nas zone uče da dugovječnost može biti radosna.
Ne mora biti naporna.
A zajednica i povezanost
recept su za dugovječnost.
PLES I SMIJEH
Ne iznenađuje što ćete ovdje naći iznimnu dugovječnost.
No nakon mariniranja u ljepoti i kulturi Ikarije,
tek kad sam se vratio u Amerike, našao sam
najizvanrednije stogodišnjake na planetu.
Sjećam se prvoga dolaska u Nicoyu.
Našao sam se s lokalnim vodičem Jorgeom Vindasom.
Dobro došli u Nicoyu.
Upoznao me
s jednim od prvih stogodišnjaka koje ću upoznati u Kostariki,
damom po imenu Ponchita.
Ja sam Daniel.
Imala je 105 godina i bila je nevjerojatna.
Ako postoji osoba koja utjelovljuje potencijal plavih zona
i onoga što nam nude,
to je Ponchita.
Vidiš? Dobra mačeta.
KOSTARIKA
Nicoya je ruralno, zabačeno područje na sjeveru Kostarike,
izolirana od ostatka zemlje,
poluotok dužine 130 km
južno od nikaragvanske granice.
U ovoj plavoj zoni otkrio sam da je udio stogodišnjaka
gotovo tri i pol puta veći od globalnog prosjeka.
I nevjerojatno, koliko sam vidio,
mnogi od njih žive bez lijekova ili invaliditeta.
U većini svijeta podaci su jasni.
Morate biti bogati da si možete priuštiti zdravlje.
S dohotkom se povećava i životni vijek.
No prihodi Kostarike
tek su oko šestine prihoda Sjedinjenih Država,
a ipak premašuju naš prosječni životni vijek.
Zapravo, ova plava zona
među najsiromašnijim je regijama u zemlji.
Ljudi koji žive u Nikaragvi, 20 km sjevernije,
ne žive dugo,
kao ni ljudi na jugu koji žive u Panami.
No čini se da je ovdje vrelo života.
Ljudi u Nicoyi u Kostariki
u vrhu su po dugovječnosti diljem svijeta. Zašto?
Znate li nekoga čiji se izgled i godine ne poklapaju?
Ispričat ću vam priču o Ramiru.
Moj kolega Jorge pojavio se na ranču u Kostariki
da upozna stogodišnjaka.
Umjesto toga, upoznaje kauboja koji ima glatku kožu i savršene zube,
skače na konja, hvata goveda lasom i jaše uokolo.
Nakon nekog vremena pitao je Ramira:
„Trebao sam upoznati stogodišnjaka”,
a Ramiro će: „Ja sam taj.”
A Jorge pita: „Smijem vidjeti osobnu?”
I na njegovoj iskaznici
piše da je rođen u kolovozu 1921. Stotina godina.
Jorge i dalje ne vjeruje.
Putuje u glavni grad nekoliko tjedana poslije,
pretražuje državni arhiv
i, naravno, među svim poredanim podacima
ondje je Ramiro, potvrđeni stogodišnjak.
DOB: 100 GODINA
Izgleda kao da ima 70 godina.
On je najvitalniji stogodišnjak kojega sam sreo
na svim kontinentima u ovih 20 godina.
Znanstvenik David Rehkopf sa Stanforda
mjerio je biološku dob Kostarikanaca u Nicoyi.
To mi je bilo jedno od najfascinantnijih saznanja
u radu s telomerima.
A riječ je o tome da ljudi iz Nicoye…
Otkrio je da u ovome dijelu Kostarike
Nikojci imaju deset godina mlađu biološku dob
nego što sugerira njihova kronološka dob.
Što se ovdje događa, a što objašnjava tu mladu biološku dob?
Zdravo!
Dan Buettner.
Drago mi je.
-Sjedni, prijatelju. -Jeste li radili danas?
Malo.
-Jeste? -Da.
Kad ste ustali?
U četiri.
-U četiri? -Da.
Deset je sati. Radite već gotovo šest sati.
Zašto toliko radite?
Ne morate toliko raditi.
Tako kažu, ali ne mogu.
Jer to je moj život.
Kostarikanci imaju jasan osjećaj svrhe koji nazivaju plan de vida.
Znaju kamo idu u životu, zašto se ujutro bude.
To ih tjera da prebrode teškoće
i potiče ih da rade.
Za mene je to bio trenutak otkrića.
Vrlo je sličan ikigaiju koji smo vidjeli na Okinawi.
Sad smo vidjeli istu ideju u dvjema plavim zonama
i to mi govori da je ovo važno.
To!
Vidite kako žive Nikojci
i ne može vam promaknuti da sve rade ručno.
Nemaju mehaničke pogodnosti
za kućanske i dvorišne poslove.
Primjerice, mačetom režu travu.
A aktivnosti povezane s čišćenjem kuće, skupljanjem i pripremom hrane
uključuju nesvjesno kretanje koje naposljetku
rezultira s više fizičke aktivnosti od takozvane tjelovježbe.
Gledate ženu kako pravi tortilje. Morala je samljeti kukuruz.
Imaju ruke poput Popaja
kako bi postigli željenu teksturu.
To je vježba. I to se događa bez napora jer su navikli.
Nisu ni shvatili da troše kalorije.
Veći dio ljudske povijesti stalno smo morali raditi
pa je prirodno da imamo pogodnosti i mehaničku pomoć
za mnogo poslova.
Ali sad smo isključili većinu tjelesnih aktivnosti.
Kad pogledate Kostarikance, oni i dalje cijepaju drva
te i dalje ručno melju kukuruz i sami uzgajaju hranu.
Pitate se vježbaju li više
radeći svakodnevne poslove od nas u teretanama.
To se može činiti malo, ali nakupi se
i ne samo da sagorijeva više kalorija od vježbe u teretani,
nego može i pojačati metabolizam.
Idemo!
Ovo je opasno.
Da, pretpostavljam.
Zar ne vidite?
I dalje koristite sjekiru s 86?
Počeo sam sa sjekirom kad sam imao 14 godina.
A što još radite?
Režem mačetom
i popravljam ograde.
Koliko sati dnevno radite?
Radim od šest do deset.
Sad, u starosti, mislim
da se treba odmarati.
Razmislite kako rade Amerikanci, radimo 40-50 sati tjedno.
U Nicoyi također naporno rade,
ali to je uglavnom skraćeno vrijeme.
Naporno rade, obično ujutro,
a poslijepodne se odmaraju.
Imate li novca u banci?
-Nemam. -Nemate ništa?
-Nemate osiguranje? -Ne, gospodine.
Ovisite samo o sebi…
Tako je.
A ako se razbolite?
Recimo, kad imam novca,
volim izaći i počastiti se.
Za dug život!
Tako je!
Ne žalim se.
Siromašan sam i ružan,
ali uživao sam koliko i svatko drugi.
Rekli ste siromašan i ružan?
Niste ružni. Vi ste mačo.
Kako da to objasnim?
Vjerojatno moram zahvaliti Bogu
što se u ovoj dobi, već imam 86 godina,
i dalje krećem sam, obavljam svoje polove…
Ako će mi dati još godina, neka uvijek bude ovako.
Molim ga kad idem u krevet, kad ustanem:
„Daj mi snage.”
Iako im nisam mogao mjeriti slobodno vrijeme,
u Nicoyi, kao i u drugim plavim zonama, ljudi ne bi radili nekoliko dodatnih sati
kad bi mogli uživati s obitelji
ili biti na siesti ili se družiti s prijateljima.
Drugim riječima, usporavaju
kako bi našli vremena za ono što im je važno.
USPORAVANJE
Dobro jutro.
José Benerando, došao sam u ovogodišnji posjet.
-Kako ste? -Dobro.
Ova zemlja troši petnaestinu onoga koliko SAD troši na zdravstvo.
Međutim, smislili su genijalan pristup
koji ljudima pomaže da izbjegnu bolesti dok ne postanu prevelik problem,
nešto što smo zaboravili u većini zemalja diljem svijeta.
Kostarika ima duži životni vijek od SAD-a,
niže stope sredovječne smrtnosti,
a to postižu trošeći desetinu sredstava po glavi stanovnika
nego mi u Sjedinjenim Državama. Kako to postižete?
Znači, pojačavanjem vode.
Pokretanjem kvalitetnih programa prehrane,
pritom pazeći da, pogotovo djeca,
dobiju bjelančevine koje su im potrebne za razvoj mozga
u prvih 12 do 24 mjeseca života.
To stvara golemu količinu nove infrastrukture
u takozvanim los puestos de salud,
malim klinikama.
Počinju diljem zemlje promicati ideju
donošenja zdravlja zajednicama
i mjestima gdje ljudi žive.
Od sredine 90-ih svi muškarci, žene i djeca u Kostariki
imaju pravo na posjet zdravstvenog ambasadora.
Svaki tim opslužuje oko 4000 ljudi
i idu od vrata do vrata tijekom godine.
Znaju kako se zovu. Gotovo ih uvijek pozovu.
Sjednu s 80, 90, 100-godišnjacima i pitaju: „Kako ste?”
Odijeva li vas tko? Pomažu li vam s odjećom?
Navukao sam je sam.
Odjenuo sam odjeću i donje rublje. Perem se sam.
Sve radim sam.
G. José Benerando, koji je danas datum?
Danas je osmi, zar ne?
Kojega mjeseca, g. José Benerando? Kojega mjeseca?
Ožujka?
Koje godine?
Nisam baš siguran u godinu,
ali znam da je 8. ožujka.
Javna politika u Kostariki postala je kultura.
Postala je način života.
Postala je nešto čime se ponosimo.
U Sjedinjenim Državama nadamo se zdravlju,
a zapravo potičemo bolest.
Sav novac stoji dok se ne razbolite,
a zatim plaćate da vas izliječe.
I nevjerojatno je skupo i neučinkovito,
ali ova zemlja troši djelić iznosa na zdravstvo,
a i dalje postiže bolje rezultate.
Kako to da tako siromašna zemlja
može ponuditi tako učinkovit zdravstveni sustav?
Možda to doprinosi Nicoyinoj dugovječnosti.
Od djetinjstva pravimo rosquillose.
Išla sam k susjedi da joj pomognem s rosquillosima.
Koliko ste imali godina?
Možda oko deset.
Koliko je star taj kamen?
Ne, taj kamen, ne bih vam znala reći
jer je moja majka mljela tim kamenom.
Ajme.
Da, mama je mljela njime, a onda mi ga je dala.
-Da. -Često je mljela.
-Sigurno više od 100 godina. -Da.
Sve što je naučila prenijela je meni…
DOB: 74 GODINE
…pa sve radim tako.
I prenijela sam to svojoj kćeri.
DOB: 102 GODINE
Bez sumnje, jedan od razloga zašto ljudi u Nicoyi žive dugo
jest taj što jedu prehranu
koja uključuje grah, buču i kukuruz.
Zovu ih „tri sestre”. To je srednjeameričko trojstvo
koje ljudi na tom području konzumiraju najmanje 6000 godina.
Kukuruz, često pripremljen u obliku tortilja,
tradicionalna je osnovna hrana.
Zrna su izvrstan izvor složenih ugljikohidrata,
bogata vitaminima, mineralima i vlaknima.
Njihova tradicionalna prerada kukuruza povećava hranjivu vrijednost,
počevši s pepelom od drva koji žene dodaju kad namaču kukuruz.
To razgrađuje stanične stijenke zrna
i oslobađa niacin koji pomaže s kontrolom kolesterola.
Crni grah sadrži
iste antioksidanse na bazi pigmenta kao i borovnice.
Bogat je i vlaknima koja čiste debelo crijevo.
Buča je dobar izvor vitamina A, B i C
i bogata je mineralima, poput kalija i magnezija.
Od adventista znamo da je vegetarijanska prehrana zdrava,
ali najveći problem Amerikanaca, kad je posrijedi izbacivanje mesa,
strah je da neće unijeti bjelančevine.
Bogatije su se zemlje usredotočile na ideju
da nam trebaju bjelančevine iz mesa ili mliječnih proizvoda za mišiće.
Kako onda Nikojci cijeli dan cijepaju drva
i svaki se dan bave stočarstvom?
Prava čarolija dolazi od spajanja graha, buče i kukuruza.
Trebamo devet aminokiselina,
temelj bjelančevina, kako bismo razvili mišiće,
a životinjski proizvodi poput mesa, ribe i jaja sadrže svih devet.
No sadrže i kolesterol i zasićene masti.
Zajedno, ove tri sestre prehrane
osiguravaju sve aminokiseline bez kolesterola i zasićenih masti.
Troše djelić onoga što mi trošimo na meso i mliječne proizvode,
a dobivaju sve potrebne bjelančevine,
što samo pokazuje
da ne morate biti bogati da biste zdravo jeli.
TRI SESTRE
Idemo jesti, Isaac.
Da morate reći Isaacu
kako da doživi 100 godina,
što biste mu savjetovali?
Nadam se da će jesti ono što ja jedem.
Mislite li da će vaš sin
jesti isto što i vaš djed?
Mislim da neće jer sad je sve drukčije.
Mnogo je prerađene hrane.
S grahom i rižom dosegao je 100 godina.
Ne bi li to bilo bolje?
Pa, bi. Ali djecu ne zanimaju riža i grah.
Vole pahuljice
koje nisu hranjive kao riža i grah.
Želiš li malo, djede?
Hoćeš malo?
Ako želiš.
Jednu.
Samo da probam. Hvala.
Ne želi rižu, grah ni jaja. Želi kekse.
Srce mi se slama kad vidim kako se Nicoya mijenja.
Vozite u grad i prvo što vidite restorani su brze hrane.
Prodavači prodaju čips,
gazirana pića i čokoladice.
A to mijenja taj genijalan način života,
tu prehranu koja je proizvela očito najdugovječnije ljude,
i oponašaju moderna društva diljem svijeta.
Otkad sam našao ovu plavu zonu, smanjila se na petinu izvorne veličine,
a prema nekim procjenama,
plava zona mogla bi nestati tijekom jedne generacije.
A na Okinawi je još gore.
Kad sam prvi put bio ondje 1999.,
bila je poznata
po najdugovječnijim i najzdravijim ljudima u povijesti.
Ali danas je fenomen dugovječnosti gotovo potpuno nestao.
Zapravo, Okinawa sada ima najvišu stopu pretilosti
od svih drugih područja u Japanu.
No dobra je vijest što smo zabilježili tu mudrost.
Imamo nacrt za postizanje dugovječnosti.
Postao sam opsjednut tom idejom.
Zapitao sam se
mogu li stvoriti novu plavu zonu?
Ova serija želi zabaviti i informirati,
ne davati liječničke savjete.
Uvijek se posavjetujte s liječnikom kad je riječ o vašem zdravlju
ili prije promjene prehrane, tjelovježbe ili načina života.
Prijevod titlova: Željko Radić