Želim ispričati priču o osobi
koja je promijenila moj pogled na plave zone,
čovjeku koji je živio na Ikariji u Grčkoj, Stamatisu Moraitisu.
To je on.
Kao mladić Stamatis je napustio Ikariju i preselio se u SAD
u potrazi za boljim životom.
Vrijedan Grk, zaposlio se kao ličilac i brzo počeo zarađivati.
Zaradio je dovoljno da kupi Chevrolet,
oženio se grčkom Amerikankom
i kupio kuću u predgrađu.
Imao je nekoliko djece, živio lijepim američkim životom.
Ali u 66. godini ostajao je bez daha.
Posjetio je trojicu liječnika koji su mu dali istu dijagnozu.
„Terminalni rak pluća. Vjerojatno ćete umrijeti za šest mjeseci.”
Rekao je sebi: „Mogu me pokopati ovdje, u Americi,
ili me mogu pokopati na Ikariji, zemlji mojih predaka.”
On i njegova supruga preselili su se na Ikariju da ondje umru.
No tijekom idućih šest mjeseci počeo je udisati zrak
i piti ikarijsko vino.
Ponovno se povezao s prijateljima,
a iza kuće posadio je vinograd.
I pomisli:
„Neću poživjeti da vidim grožđe,
no moja supruga hoće
i sjetit će se mene kad bude brala grožđe.”
Mjeseci prolaze,
zatim godina
pa još godina.
Kako ste? Dan Buettner, drago mi je.
Hvala.
Mislio sam da ćete izgledati staro.
I jesam star.
Ali ne izgledate staro.
Kad sam ga upoznao u 102. g., 35 godina poslije,
ne samo da je još živ, nego i bere grožđe.
Novinar sam pa sam ga pitao u čemu je tajna.
Samo je slegnuo ramenima i rekao: „Ne znam!
Valjda sam zaboravio umrijeti.”
Stamatis nije počeo više vježbati. Nije počeo uzimati drukčiju terapiju.
Zapravo, nije učinio ništa svjesno da bi se oporavio.
Samo je promijenio okružje.
Vjerujem da ako ste pretili i živite nezdravo u Americi,
vjerojatno niste vi krivi.
Većinu tjelesnih aktivnosti iz života zamijenili smo
mehaničkim uređajima.
Ne možete prijeći nekoliko koraka,
a da ne vidite kekse, čips ili gazirana pića.
Genetski žudimo za masnoćom, soli i šećerom
i odmaramo se kad god možemo.
Razvijali smo se u okruženju teškoća i oskudice,
a sada živimo u okruženju dostupnosti i prekomjernosti.
Mislim da smo većinom žrtve svog okružja.
To dovodi do šire ideje da ako želimo zdraviju Ameriku,
moramo oblikovati okružje onako kakvo je
na mjestima gdje žive najdugovječniji ljudi na svijetu,
a to su plave zone.
TAJNE PLAVIH ZONA
Nakon proučavanja plavih zona,
prikupljanja tisuća stranica istraživanja,
godina promatranja,
iako su to različita mjesta,
počnete primjećivati uzorak.
SARDINIJA
Kamo god otišli i gdje god vidjeli dugovječnost,
vidite iste stvari koje se neprestance ponavljaju.
Uglavnom ne vježbaju.
Nego kad god idu na posao ili prijatelju,
jesti, to je prilika za šetnju.
Imaju vrtove
u kojima se bave laganom tjelesnom aktivnošću.
Nemaju mehaničke pogodnosti za kućanske ili dvorišne poslove.
Poenta je da se kreću prirodno
i vjerujem da su mnogo više tjelesno aktivni
nego da idu u teretanu.
To je ključ zdravlja. Brzo kretanje.
Pogledaj samo!
Imaju dobar stav.
Pate od istih stresova kao i mi,
ali imaju svakodnevne svete rituale
kako bi ublažili stres i upalu koja dolazi s njim.
Rekao bih da sam općenito spokojan.
Briga vam uopće ne koristi.
Obično pripadaju vjerskoj zajednici
i redovito dolaze.
Drijemaju.
Imaju vesele sate.
Imaju i vokabular za svrhu.
Okinavci imaju ikigai.
Kostarikanci imaju plan de vida.
Ali poenta je u tome da znaju zašto se ujutro bude
i svaki dan koriste svoje darove.
STAV
Kad je riječ o onome što jedu,
uživaju u ukusnoj hrani.
Većinom je to cjelovita biljna hrana,
poput cjelovitih žitarica,
zelenja,
gomolja poput batata, orašastih plodova.
Grah je temelj svake dugovječne prehrane na svijetu.
A dobre vijesti? Ima i malo vina.
Koji je najbolji čaj za svaki dan?
Vino.
Važno je i ono što ne jedu.
Okinavci imaju genijalnu izreku:
„hara hachi bu”,
koja ih podsjeća da prestanu jesti kad im je želudac pun 80 %.
Jedu s obitelji.
Izražavaju zahvalnost prije jela
i usporavaju
jer razgovaraju dok jedu,
tako da se naposljetku ne prejedaju.
Najvažnije je kako se povezuju.
To je vjerojatno 50 % formule dugovječnosti,
obitelj im je na prvome mjestu.
Otkrio sam da ostarjele roditelje drže u blizini
i ne šalju ih u dom za umirovljenike.
Ulažu u partnere i supružnike kako bi ostali zajedno,
a ulažu i u djecu
kako ih djeca ne bi smjestila u domove umirovljenika.
A onda posebnu pozornost posvećuju svom neposrednom društvenom krugu.
Okinavci ga zovu moai,
no to je krug prijatelja u koji ulažete za cijeli život.
Istinski prijatelji, to je najveća tajna
koja im u plavim zonama pomaže da postupaju ispravno
i izbjegavaju pogreške.
Tako neće razviti bolest koja će im skratiti život.
VEZE
Tako da znam, bez sumnje,
da zajednički nazivnici pet plavih zona funkcioniraju!
Sad mi je trebala prilika da to dokažem.
Nakon gradonačelnikova govora, preuzmite…
Super.
-Dobro? -Sjajno.
Dobro. Jeste spremni?
GRAD ALBERT LEA
Cilj je ovoga projekta dodati dodatnih 10 000 godina životnog vijeka.
Zvuči kao velik broj, ali što to znači?
Cilj je dati sudionicima u Albert Leaju
dodatne dvije godine životnog vijeka.
U 2009. godini počeo sam razmišljati o tome
mogu li uzeti ideje koje sam naučio u plavim zonama,
provesti ih u SAD-u
i primijeniti u zajednici kojoj je to potrebno?
Obratio sam se vrhunskim stručnjacima.
Rekli su: „Ako želite stvoriti plavu zonu, počnite s 20 000 stanovnika.”
To je dovoljno ljudi da imate vijećnicu.
Na kraju smo odabrali grad od 18 000 ljudi,
Albert Lea u Minnesoti.
Kao i većina gradića
uglavnom odražava zdravlje ostatka Amerike,
ali imao je kostur divnoga grada.
Sjećam se prvog dana ondje.
Okupio sam sve gradske vođe u sobi i održao prezentaciju.
To znači da će izgledati i osjećati se mlađe.
Trebali bi živjeti dulje uz manje kardiovaskularnih bolesti.
Ljudi su zbunjeni.
Ja sam se počeo znojiti
jer sam mislio: „Ne kuže.”
Ima li pitanja?
Sjećam se da je prodavač osiguranja,
visok tip,
ustao i rekao: „Ovaj grad to treba.”
A Bob Graham, još jedan ugledan građanin,
stariji tip, rekao je: „Da, moramo to ostvariti ovdje.”
I onda, znate,
kad ti vođe to kažu, ostali padaju kao domino.
PROJEKT PLAVIH ZONA OBILJEŽAVANJE POČETKA, LJETO 2009.
Razvili smo test istinske vitalnosti
da izračunamo očekivani životni vijek.
Saznali smo indeks mase, što jedu
i druga zdravstvena ponašanja,
što nam je dalo polaznu točku.
I onda smo planski počeli mijenjati njihov okoliš,
malo pomalo.
Obišao sam pet plavih zona i znao sam
što rade dugovječni ljudi kako bi dulje živjeli.
Mudro su jeli. Prirodno su se kretali.
Imali su pravi stav i znali su se povezati.
Ali najvažnije je bilo primijeniti te ideje.
Prvo smo isprobali načelo moaija.
Okupili smo ljude u Albert Leaju i podijelili ih u male skupine.
Nisam ni znao hoće li to upaliti. Nisam imao pojma.
Izazvao sam ih. „Sljedećih deset tjedana
želim da hodate zajedno.”
Znate što? Nekoliko godina poslije izvješća za vijesti
pokazala su da je gotovo pola tih prijateljstava opstala,
najviše zahvaljujući moaiju.
Alice, biste li se ikad srele
bez skupine za hodanje?
Ne, mislim da ne bismo.
-Posve nova prijateljstva? -Da.
Sve plave zone imaju riječ za svrhu.
U Lomi Lindi vidjeli smo snagu volontiranja,
brige o drugima.
Odmah smo im pružili probrane prilike za dobrovoljan rad.
Znamo da dobrovoljci imaju niže stope srčanih bolesti.
Manje teže
i imaju znatno niže troškove zdravstva.
Onda smo počeli uvoditi pravila o hrani
i dobili smo zdravije trgovine
i zdravije restorane.
A onda, naposljetku,
postojala je velika glavna ulica koja je pomalo zamirala
i od četiriju četvrti u Albert Leaju,
nijedna od njih nije imala šetnicu do centra.
Radili smo s gradom da bude bolji za pješake i pogodniji za život.
Biciklističke staze.
Napravili smo staze za šetnju oko jezera,
izgradili pločnike
kako bi ljudi iz gotovo svih četvrti Albert Leaja mogli hodati do centra.
GODINU POSLIJE
Ponovno smo proveli test istinske vitalnosti
i otkrili smo da očekivani životni vijek raste i više nego što smo mislili,
a to je izazvalo golemo uzbuđenje,
toliko da su TV ekipe dolazile izvještavati o tome.
Premašili ste očekivanja.
Htjeli ste ljudima dodati dvije godine života,
a dodali ste…
-3,1 godinu. Nevjerojatno. -3,1 godinu!
NASTOJANJA ZA ZDRAVIJI ŽIVOT POKAZALA SU SE USPJEŠNIMA
GRAD U MINNESOTI POSTAJE ZDRAVIJI, VEĆA DUGOVJEČNOST
KAMPANJA PRODULJUJE ŽIVOTNI VIJEK
Znali smo da možemo napraviti plavu zonu u američkom gradiću,
no može li to funkcionirati za naciju?
To me pitanje odvelo na drugu stranu planeta,
gdje sam pronašao otok koji nudi viziju budućnosti plave zone,
plava zona 2,0.
SINGAPUR
Singapur je posve isplanirano društvo.
Posrijedi je otočić u jugoistočnoj Aziji,
dugačak samo 30 km i širok 25 km.
Ovo je složeno urbano društvo
prepuno futurističkih nebodera i s 5,8 milijuna stanovnika.
Ali ondje ne žive samo najsretniji ljudi na svijetu,
po brojnim mjerilima, nego i među najbogatijima.
A to je posebice izvanredno jer je prije jedne generacije
Singapur bio ribarsko selo s ispodprosječnim očekivanim vijekom.
A globalna studija pokazuje
da ima najzdraviji životni vijek na svijetu,
gdje čovjek može živjeti posve zdrav, bez bolesti ili invaliditeta.
Dakle, dr. Chow, da vas pitam,
znate, ovdje smo u Singapuru
jer studije pokazuju da ljudi ovdje
imaju najdulji zdrav životni vijek na svijetu
i shvatili smo da ste vi savršen primjer toga.
Imate 93 godine i još operirate. I dalje se bavite kaligrafijom.
Kako objašnjavate tu nevjerojatnu vitalnost?
Nisam očekivao da ću živjeti do danas.
Uživam u poslu.
Liječim pacijenta. Onda osjetim radost.
Što sad radimo?
-Provjeravamo tlak. -Dobro. Moram…
Jako dobro!
Dobro. Koliko?
Tlak je 122 s 80. To je standardno.
-Dobro. -Da.
Kad bih htio doživjeti stotu,
što biste mi savjetovali?
-Moramo naporno raditi svaki dan. -Da.
-Biti iskreni. -Raditi, biti iskreni.
Da. I najvažnije, biti skromni.
-Skromni. -To nije lako.
Čuo sam da ste dobar tenisač. Saznao sam da od svih sportova,
ljudi koji igraju tenis imaju najduži životni vijek.
To ste dobili za tenis?
Ne, ovo je za karaoke.
-Karaoke? -Da.
Nevjerojatno. Dobri ste u svemu.
Proveo sam veći dio 20 godina tražeći te plave zone
i većinom su to
kulture koje postoje stotinama godina ili tisućljećima.
No životni vijek ovdje 1960-ih bio je 20-ak godina kraći nego danas.
Kako Singapur to postiže?
Nemamo prirodnih bogatstava.
Ljudi su naše prirodno bogatstvo.
Kad ste u politici, možete unaprijediti živote ljudi.
Zato u Singapuru imamo stroge kazne za drogu
i za ljude koji nose oružje,
kako se naši građani ne bi bojali za svoju sigurnost,
ali nije samo to.
Postoji izreka u državnoj službi.
„Politika je provedba. Provedba je politika.”
Singapur nagrađuje pozitivno ponašanje.
Primjerice, rat protiv dijabetesa u Singapuru.
Ljudi unose previše šećera. Jedu pogrešnu hranu.
I što da radimo? Što može vlada Singapura?
Pomažemo vam da si pomognete sami.
U prošlim desetljećima prehrana u Singapuru nije bila tako zdrava.
Brza hrana,
imali su mnogo ulja i šećera u hrani.
No uspjeli su poduzeti korake da promijene okružje
pa je bilo lakše donijeti zdravu odluku.
Primjerice, smeđa riža mnogo je zdravija od bijele.
Smeđa riža ima više vlakana
pa subvencioniraju smeđu rižu
da bude pristupačnija i popularnija.
Sokovi, pića zaslađena šećerom,
glavni su izvor rafiniranog šećera u većini prehrana.
Singapur se dogovorio
da ograniči količinu šećera u soku,
ideja gotovo nečuvena na mjestima poput Sjedinjenih Država.
Naposljetku, osmislili su program za prodavače
kako bi postavili znakove da nude zdraviju hranu.
Kako bi privukli kupce koji žele zdraviji izbor.
Dakle, vidite da stvaraju okružje,
nude nagrade i opcije
kako bi zdrav izbor bio neizbježan izbor.
Ovo je najgušće naseljena zemlja na svijetu.
Vozimo se tijekom špice i nije velika gužva.
Da, jer su auti skupi.
A ovaj auto u SAD-u stoji oko 100 000 dolara.
Koliko ovaj auto stoji u Singapuru?
Oko 250 000.
-Dva i pol puta više. -Da, tako je.
I onda morate platiti pravo na vožnju, zar ne?
-Da. -Koliko to stoji?
Da, to je sada oko 100 000 singapurskih dolara.
Samo papir, bez auta, ništa.
Stalno slušam o tome i pitam se:
„Koja je mudrost u pretjerano skupim automobilima?”
Da bih to shvatio, otkrio sam da moramo pogledati u Ameriku.
Nakon 2. svjetskog rata imali smo tako dobro gospodarstvo
da smo izgradili nove domove izvan gradova.
Da dođemo do predgrađa, izgradili smo autoceste,
a ljudi su morali voziti sve dalje dok nismo stvorili ovisnost o autima.
Američki san kaže da možete imati kuću, dvorište i auto
i voziti se na posao u gradu.
A cijena je toga ta što su ulice koje su nekoć bile namijenjene pješacima
proširene da se stvore novi trakovi za automobile.
Danas provodimo dvostruko više vremena u autima
nego u 1980-ima.
Sve je ovo super za proizvođače auta i restorane brze hrane,
ali i mi smo to prihvatili.
Kako je Singapur rastao, vjerojatno je imao sličan problem
dok se stanovništvo ovog malog otoka širilo.
Da svi imaju dva auta,
to bi bilo deset milijuna auta na ovom malom komadu zemlje,
kako bi ovo izgledalo?
Krkljanac.
Nitko ne bi nikamo išao.
U SAD-u oko 80 % ljudi posjeduje aute,
a ovdje samo oko 11 %,
no ne vidimo da ljudi imaju problema s prijevozom.
Javni je prijevoz vrlo pristupačan.
Gdje god živite,
za 10-15 minuta možete doći do željezničke postaje.
Singapurski javni prijevoz toliko je raširen i pristupačan
da ga svakodnevno koristi gotovo pola populacije
u usporedbi s američkim prosjekom od 5 %.
Ljudi do vlakova i autobusa dolaze biciklističkim stazama
i šetnicama koje plaćaju porezima za automobile
i često prolaze kroz jedan od 350 parkova na otoku.
Ovdje imaju programe vježbanja koje financira vlada,
a koji potiču zajedništvo i prijateljstvo,
a sve to jer daju prednost ljudima umjesto automobilima.
DOB: 77 GODINA
Oduvijek ste u ovako dobroj formi?
Došao sam iz Hong Konga, gdje nema sportskih objekata.
DOB: 73 GODINE
Kad sam došao u Singapur, posvuda sam ih vidio
pa sam počeo vježbati na spravama.
U svakom naselju postoji kutak za fitness. Znate? Vlada nas potiče da vježbamo.
Kako se krećete? Imate li aute?
Hodam do podzemne željeznice i idem u kupnju.
Još radim pa idem podzemnom.
Koliko kilometara dnevno hodate?
Više od 10 000 koraka.
To je gotovo 6,5 km hoda, što vjerojatno traje sat i pol.
To je triput više tjelesne aktivnosti samo ako živite svoj život
nego kad vježbate.
Imamo sreće.
Još jedna zanimljivost grada:
više od 80 % stanovnika ima svoj dom.
A kad su vlasnici, bolje se brinu o njemu.
Ulažu u susjede. Dobijete bolju zajednicu.
Izuzetan je primjer Admiralitet Kampung,
projekt pristupačnih stanova koji subvencionira država.
Osmišljen je da građani stariji od 55 godina mogu imati svoj dom.
Ovo je kampung, što je „selo” na malajskome jeziku.
Vizija tima tada je bila: kako ovdje stvoriti kampung?
Jednostavan je to koncept sendviča. Mi…
-Sendviča? -Da, to je sendvič.
Želimo sve korisnike složiti vertikalno. Da.
Na vrhu stanovi za starije.
Vrtovi na svim krovovima.
To je istina. Tako stariji mogu biti aktivni.
Drugi je sloj medicinski centar.
Donji je sloj javni prostor,
mjesto gdje ljudi mogu naći mnogo prostora za interakciju.
Okolni stanovnici
uvijek prolaze kroz ovu zgradu kako bi došli do vlaka.
-Lako je ovamo doći javnim prijevozom? -Da.
Dakle, ne silite ih ni na što,
samo ih potičete.
Stvorite prostor u kojem će se sretati.
Točno.
Kad pomislim na Kostariku, Okinawu ili Sardiniju,
vidim ljude koji žive u selu.
Žive u skladu s prirodom.
Stari i mladi komuniciraju.
Postoji centar u kojemu možete naći lokal za jelo.
Mislim da to krijepi,
ali katkad je to teško znanstveno kvantificirati.
Studija je pokazala
da su svakodnevne društvene interakcije s poštarom,
s osobom na autobusnoj postaji,
s baristima,
zapravo bolja naznaka dugovječnosti od prehrane i tjelovježbe.
Mislim da ljudi ne shvaćaju
da je usamljenost funkcija u našem okruženju.
U okružju sam koje je drukčije nego prije.
Živimo u vrlo urbaniziranom okruženju
i moramo stvoriti prototip za sadašnjost i budućnost.
Prije nego što sam otišao u mirovinu,
govorili su da nipošto
ne smijem sjediti i stalno gledati televiziju.
Onda postanete ljenguza.
Da, moram održavati tijelo i um aktivnima,
moram se družiti s ljudima.
Sviđa mi se to.
I onda… jer nijedan čovjek nije otok, zar ne?
Morate biti s ljudima
da biste bili sretni.
Jer dolazimo do sljedećeg elementa.
Ako niste sretni, ne možete dugo živjeti.
Nema smisla živjeti sam.
I da ne razgovaramo ni s kim.
-Živite li ovdje s obitelji? -Da.
Mislite li da život s obitelji pomaže s dugovječnosti?
Svakako, da.
Sretni su što sam ovdje i ja sam jako sretan što sam ovdje.
Moji unuci, iskoristio sam priliku
da im dajem poduke iz matematike jer…
Instruktor ste im?
Jako mi dobro ide matematika,
a zauzvrat oni meni pomažu s računalom
jer sam idiot za računala.
Idiot za računala? Super. Još jedna dvosmjerna ulica.
Da.
Dva? Sad ta dvojka postaje šestica
jer je puta tri.
Kako vaš otac pridonosi…
Pomaže s mojom mlađom djecom.
Dok sam radila puno radno vrijeme, radim na pola radnog vremena,
dovodio je dvoje mlađih kući kad sam radila dokasna.
Pobrinuo se da doručkuju
jer ja odlazim rano pa onda požurujem doručak.
On ih izvede na doručak
prije nego što ih pošalje u školu.
Ja sam stroga mama. Ja sam…
-Mama tigrica? -Mama sa šibom.
-A on je djed s mrkvama. -Djed s mrkvama! Obožavam to!
I kaže: „Ako točno riješite sve matematičke zadatke, dobijete dolar.”
Sviđa mi se to.
Mislite li da ćete, kad postanete roditelji,
pozvati svoje roditelje da žive s vama?
Valjda, da.
Valjda?
Kad su osnivači počeli graditi Singapur,
bili smo mlada nacija, znate,
u kojoj je bilo više mladih nego starih.
No kako je društvo sazrijevalo,
dugovječnost i starenje postajali su sve veći problem.
Sad nam predstoji problem starenja.
Do 2030. godine 25 % populacije,
svaki četvrti, imat će više od 65 godina.
To znači da je zdravstveni sustav preopterećen.
Pokušavamo riješiti ovaj problem.
Znate, vlada se poigrava s idejom
kako da se djeca brinu o roditeljima
i čuvaju ih.
Vlada Singapura ima politiku zvanu Subvencija za stanovanje u blizini,
a koja potiče obitelji da žive jedna blizu druge.
Dobijete određenu novčanu svotu
ako ste roditelji koji žele živjeti blizu sina ili kćeri
ili ako vaši sin ili kći odaberu stan
u javnom stambenom naselju blizu vas.
Ako se djeca brinu o roditeljima,
ljudi ne obolijevaju tako često.
Studija Starenje u samoći u Americi izvijestila je da se prije 100 godina
70 % američkih udovica i udovaca doselilo k obiteljima.
Danas gotovo isti udio udovica i udovaca žive sami.
Singapurska stambena subvencija
uspješno se bori protiv tog trenda.
Između 2015. i 2018. godine Povjerenstvo za gradnju naselja
objavilo je da je oko 11 000 kućanstava
kupilo stanove blizu roditelja ili djece u braku,
uz pomoć Subvencije za stanovanje u blizini.
Znamo u SAD-u, kad starijeg roditelja smjestite u dom za umirovljenike,
životni mu se vijek smanjuje između dvije i šest godina.
Dakle, ta je ideja genijalna
jer ne tjerate mamu i tatu da žive s vama,
nego ih potičete da žive u blizini,
što nije dobro samo za obitelj, nego i za očekivani životni vijek.
Ako pogledate društvene mreže ili potražite #dugovječnost,
barem u Americi, sve se svodi na lijekove protiv starenja,
prehranu i vježbanje.
Sjedinjene Države najprosperitetnija su država
u povijesti.
No tri četvrtine imaju višak kilograma ili su pretili.
Sreća je opala. Očekivani je životni vijek opao.
Je li ono što Singapur sada radi skalabilno?
Može li to, primjerice, SAD?
Znate, često kažem da je Singapur sui generis, jedinstven.
Mi smo malena nacija.
To je zapravo grad-država, pa to pomaže.
Grad može potpisivati sporazume o slobodnoj trgovini.
Možemo pregovarati.
No neke biste mjere možda mogli posuditi.
Prvo morate imati viziju i želju i imati te ciljeve.
Onda morate imati ljude koji će ulagati
u pružanje zdravih života,
zdravih obitelji.
Kako se stvara takvo privatno-javno partnerstvo?
Ako možete reći Amerikancima:
„Mogu vam pomoći smanjiti troškove za zdravstvo”,
dobili ste pola bitke.
Tako dajete ekonomski argument za korist ljudima.
-Da. -Uistinu snažna ideja.
Singapur nas uči da možete napraviti velike promjene u cijeloj populaciji.
Vjerujem da je najmoćniji alat
za oblikovanje zdravijeg okoliša politika,
a to je lekcija koju Amerika mora naučiti.
Moramo identificirati dobre politike i provesti ih.
Nakon što sam dokazao da plave zone mogu funkcionirati u gradiću, A. Leaju,
odlučio sam to skalirati.
Otkrili smo da su osiguravajuće kuće,
bolnički sustavi i privatne zaklade
spremni uložiti novac u stvaranje zdravijih gradova.
Tada smo projekt plave zone prenijeli iz Albert Leaja
do obalnih gradova Los Angelesa
do cijele države Iowe.
Projekt plave zone nastavlja širiti
lakše načine da živite zdravo.
Ali tek u Fort Worthu, u Cowtownu,
pokazali smo da ovo može funkcionirati bilo gdje u Americi.
Upoznali smo gradonačelnika, gradsko vijeće, ravnatelje škola…
Stopa pretilosti djece u Fort Worthu pala je za šest posto.
Anketa o najzdravijem američkom gradu kaže:
„Cowtown okreće novu stranicu.”
Nakon pet godina Gallup je izračunao da smo tom gradu
uštedjeli više od milijarde dolara godišnje na troškovima zdravstva.
Shvatio sam da je način primjene mudrosti o plavim zonama
deset puta važniji
od toga da smo je uopće identificirali.
Projekt plavih zona sada obilazi zajednice
koje žele stvoriti bolje okružje.
Ovdje smo, u južnome Phoenixu, pokrećemo Projekt plave zone.
Svaka zajednica plave zone započinje slušanjem.
Sljedeći su korak trajne
ili polutrajne promjene okoline.
Volio bih čuti gdje u vašim četvrtima
možemo pomoći ljudima tako da zdrav izbor bude lak izbor.
Imali smo hrpu stručnjaka
i počeli smo s procjenom.
Rekao bih da je ovo najbolji tim u Americi.
Želim vas izazvati
da nam kažete kako ćemo podići razinu sreće,
produžiti očekivani životni vijek.
Imamo otvoren prostor. Što ćemo s time?
Napravite park!
Mjesto gdje se zajednica može okupiti,
gdje mogu imati vrtove. Mogli bi imati zajedničke vrtove
koji će im omogućiti da cijene zdraviju hranu,
ali ljudi to moraju naučiti. Moraju imati sjeme
i mora postojati netko tko potiče takve aktivnosti.
Imate samo jedan izbor, da izađete na prometnu ulicu.
Ljudi neće hodati.
Ovo je bila glavna cesta.
Ovuda je prolazilo 40 000 auta prije autocesta.
Danas nema ni približno toliko prometa.
Ako možemo maknuti sve trakove, osim po jedan u svakom smjeru,
tako pločnici postaju upotrebljivi.
Gradovi imaju nevjerojatnu moć.
Ako imaju jasne ciljeve,
u samo nekoliko godina mogu se posve promijeniti.
Amerika bi u sljedećih deset godina mogla biti plava zona.
Samo moramo prebaciti fokus
s ideja o tome da ćemo promijeniti mišljenje 330 milijuna ljudi
na promjenu okružja.
Zamislite zajednicu u kojoj je najpristupačnija i najukusnija hrana
cjelovita biljna hrana.
Zamislite ceste koje nisu izgrađene samo za aute,
nego i za ljude.
Gdje se lako povezati i družiti,
gdje ljudi svaki dan ispunjavaju svoju svrhu.
Plave su nam zone pokazale da je sve to ostvarivo.
Imamo novu leću
da pogledamo i osiguramo zdravlje i dobrobit u našoj zemlji,
legitiman recept za dugovječnost.
Ali naposljetku najveće je otkriće
da je ono što nam pomaže da živimo dugim i zdravim životom
isto ono radi čega i vrijedi živjeti.
Ova serija želi zabaviti i informirati,
a ne davati liječničke savjete.
Posavjetujte se s liječnikom o vašem zdravlju
ili prije promjene prehrane, tjelovježbe ili načina života.
Prijevod titlova: Željko Radić