Szeretnék mesélni valakiről,
aki teljesen megváltoztatta a kék zónákhoz való hozzáállásomat.
Ő nem más, mint a görögországi Ikária egykori lakója, Sztamatisz Moraitisz.
Ez ő.
Sztamatisz fiatalon elhagyta Ikáriát,
és az Egyesült Államokba költözött, hogy megcsinálja a maga szerencséjét.
Dolgos fiatalember volt, festőnek állt, és hamarosan igen jól keresett.
Eleget ahhoz, hogy vehessen egy Chevrolet-t,
elvegyen egy görög lányt,
és még kertvárosi házra is futotta.
Született pár gyermeke, és élte a boldog amerikaiak életét.
De aztán 66 éves korában egyszer csak légszomja támadt.
Három orvoshoz is elment, és mindhárom diagnózis ugyanaz volt.
„Végső stádiumú tüdőrák. Hat hónapja van hátra.”
Elgondolkodott, hogy: „Hát, vagy itt temetnek el Amerikában,
vagy pedig Ikárián, az őseim földjén.”
Így hát a feleségével Ikáriára költöztek, hogy ott térhessen örök nyugovóra.
De a következő hat hónapban ikáriai levegőt szívott,
ikáriai bort ivott,
újra összejött a régi barátaival,
kijárt a kertbe, és még szőlőültetvényt is telepített,
mert úgy gondolta, hogy:
„Én már nem fogom látni, ahogy ezek a szőlők teremnek,
de a feleségem igen,
és amikor majd leszüreteli, közben rám fog gondolni.”
Teltek-múltak a hónapok,
elrepült egy év,
aztán még több.
- Jó napot! Dan Buettner vagyok. Örvendek! - Üdv!
Azt hittem, hogy öregnek fog tűnni.
Pedig öreg vagyok.
De nem látszik annak.
Amikor 35 évvel később, 102 éves korában megismertem,
nemcsak, hogy még mindig élt, de még szőlőt is szüretelt.
Újságíró létemre megkérdeztem tőle, hogy: „Mi a titka?”
Erre ő csak vállat vont, hogy: „Nem tudom. Azt hiszem, elfelejtettem meghalni.”
Tehát Sztamatisz nem kezdett el se tornázgatni,
se gyógyszereket szedni.
Igazából semmiféle tudatos dolgot nem tett a gyógyulása érdekében.
Csupán annyit tett, hogy megváltoztatta a környezetét.
Én úgy hiszem, hogy ha egy amerikai túlsúlyos, és egészségtelenül él,
az elsősorban nem az ő hibája.
Ezzel a sok kütyüvel
megfosztottuk magunkat a mindennapi testmozgás nagy részétől,
aztán lépten-nyomon belebotlunk mindenféle süteménybe, chipsbe és kólába,
ráadásul genetikailag sóvárgunk a zsír, a só és a cukor után,
és amikor csak tehetjük, pihenünk.
A megpróbáltatások és a nélkülözés környezetében fejlődtünk,
viszont most már a kényelem és a bőség környezetében élünk.
Szerintem mi javarészt a környezetünk áldozatai vagyunk.
Tehát ha egy egészségesebb Amerikában akarunk élni,
akkor úgy kell alakítanunk a környezetünket,
hogy olyan legyen, mint azokon a helyeken,
ahol a bolygó leghosszabb életű emberei élnek,
vagyis olyan, mint a kék zónákban.
ÉLJÜNK 100 ÉVIG: A KÉK ZÓNÁK TITKAI
Miután bejártam az összes kék zónát,
összegyűjtöttem több ezer oldalnyi kutatási anyagot,
és felhalmoztam ezt a sokévnyi jegyzetet,
hiába egymástól távoli helyekről van szó,
kezdett kirajzolódni egyfajta minta.
OKINAVA - SZARDÍNIA NICOYA - IKÁRIA - LOMA LINDA
A világon bárhol is találkozunk a hosszú élettel,
mindenhol ugyanazokat a dolgokat látjuk ismétlődni újra és újra.
Tehát a kék zónák lakói nem tornáznak,
helyette gyalog mennek a munkahelyükre, a barátaikhoz, és még az étterembe is.
Kertészkednek, és ezzel kíméletes, alacsony intenzitású testmozgást végeznek.
Nincsenek gépeik, amik kényelmessé tennék a házi és a ház körüli munkákat.
A lényeg, hogy természetes mozgást végeznek,
és úgy hiszem, hogy így sokkal többet mozognak,
mintha edzőterembe járnának.
Ez az egészség kulcsa. A gyors mozgás.
Azt nézze!
Jó az élethez való hozzáállásuk.
Ők is ugyanúgy szoktak stresszelni, mint mi,
csak nekik vannak mindennapi rituáléik,
amik segítenek enyhíteni a stresszt és az azzal járó gyulladást.
Alapvetően nyugodt természetű vagyok.
Az aggodalmaskodásnak semmi haszna.
Ezenfelül aktív részesei egy hitalapú közösségnek,
szoktak szunyókálni,
sőt, szórakozni is,
és saját kifejezéseik vannak az életcélra,
az okinavaiaknak az ikigai, a Costa Rica-iaknak pedig a plan de vida.
A lényeg, hogy tudják, miért kelnek fel minden reggel,
és hogy miért dolgoznak mindennap.
Ami az étrendet illeti,
nagyon fontos, hogy finom ételeket esznek.
Főként friss, növényi alapú ételeket fogyasztanak,
például teljes kiőrlésű gabonát,
zöldségféléket,
gumósokat, például édesburgonyát,
dióféléket,
a bab is fontos része a hosszú életű emberek étrendjének,
és a jó hír, hogy még egy kis bor is belefér.
Melyik teát a legjobb napi szinten inni?
A bort.
És nem csak az számít, hogy mit esznek.
Az okinavaiaknak van egy zseniális mondása:
„hara hachi bu”,
vagyis 80%-os jóllakottságnál már nem esznek többet.
Együtt étkeznek a családjaikkal, minden étkezés előtt hálát adnak,
és lassan esznek, mert közben beszélgetnek,
és így nem fogják ész nélkül túlenni magukat.
A legfontosabb a társas kapcsolatok.
A hosszú élet képletének az 50%-át az teszi ki,
hogy náluk a család az első.
Nem adják nyugdíjasotthonba az idősödő szüleiket,
inkább a közelben tartják őket.
Mivel ápolják a párkapcsolataikat, a párok együtt maradnak,
és mivel a gyermekeikkel is törődnek,
a gyermekeik nem adják őket nyugdíjasotthonba.
A közvetlen környezetükben élőknek is különös figyelmet szentelnek.
Az okinavaiak ezt moai-nak nevezik,
és valójában náluk ez egy életre szóló baráti társaság.
Mivel a kék zónák lakói a megfelelő emberekkel barátkoznak,
tartani tudják magukat a jó dolgokhoz, elkerülik a rosszakat,
így nem alakulnak ki olyan betegségeik, amik megrövidítenék az életüket.
Minden kétséget kizáróan állíthatom,
hogy a kék zónáknak ezek a közös jellemzői igenis működnek!
Már csak egy lehetőségre volt szükségem, hogy ezt be is bizonyíthassam.
A polgármester beszéde után ön következik, és…
Oké, remek.
- Rendben? - Oké.
Jól van. Készen állnak?
ALBERT LEA VÁROSA
A projekt célja az,
hogy 10 000 évvel meghosszabbítsuk az emberek várható élettartamát.
Ez így biztos elég soknak hangzik, de mit is jelent ez pontosan?
Azt akarjuk elérni, hogy Albert Lea minden lakója
két évvel tovább élhessen.
2009-ben megfogalmazódott bennem a kérdés, hogy:
„Azokat a dolgokat, amiket a kék zónákban tanultam,
vajon át tudom ültetni egy olyan amerikai közösségbe,
amelyiknek szüksége van rá?”
Felvettem a kapcsolatot az akkori legjobb szakértőkkel,
és ők azt mondták, hogy:
„Ha kék zónát akarsz létrehozni, kezdd egy 20 000 fős várossal!
Ennyi ember épp elég egy érdemi közmeghallgatáshoz.”
Végül egy 18 000 fős várost választottunk, a minnesotai Albert Lea-t.
Mint a legtöbb kisváros,
Albert Lea is jól tükrözte Amerika egészségügyi helyzetét,
viszont maga a város egyszerűen csodálatos volt.
Jól emlékszem az első napra.
Összehívtam a város nagyjait, és tartottam nekik egy előadást.
Fiatalosabbak lesznek, fiatalabbnak fogják érezni magukat,
tovább fognak élni,
és mindeközben kevesebb szívbeteg lesz.
Mindenki zavartan hallgatott,
engem meg vert a víz, és az járt a fejemben, hogy: „Nem értik.”
Van-e valakinek kérdése?
De aztán egy helyi biztosításközvetítő,
egy jó magas fickó,
felállt, és azt mondta: „A városnak szüksége van erre.”
Aztán egy másik derék lakója a városnak, egy kicsit idősebb pasas,
Bob Graham azt mondta: „Igen, ezt meg kell csinálnunk.”
És miután ők kifejezték a támogatásukat,
elindult a dominó.
KÉK ZÓNA PROJEKT PROJEKTINDÍTÓ NAGYGYŰLÉS - 2009 NYARA
Kidolgoztunk egy állapotfelmérő tesztet,
hogy kiszámoljuk az emberek átlagos várható élettartamát.
Megismertük a táplálkozási,
és a többi egészséggel kapcsolatos szokásaikat,
így lett egy jó kiindulási pontunk.
Aztán elkezdtük apránként,
de módszeresen megváltoztatni a környezetüket.
Miután bejártam a kék zónákat,
már tudtam, hogy az ottaniak minek köszönhetik a hosszú életet.
Bölcs étkezés, természetes mozgás,
jó az élethez való hozzáállásuk, és ápolják a kapcsolataikat.
Viszont valahogyan ezt az egészet át kellett ültetni a gyakorlatba.
Az első, amivel próbálkoztunk, az a moai volt.
Összehívtuk Albert Lea lakóit, és kisebb csoportokra osztottuk őket.
Halvány gőzöm se volt, hogy ez fog-e működni,
de azt mondtam nekik, hogy: „Mostantól tíz héten át járjatok el együtt sétálni!”
És tudjátok, mi történt? Pár évvel később egy hírműsor arról számolt be,
hogy a barátságoknak közel a fele azóta is tart,
hála a korábban létrehozott moai-oknak.
Ha nem lett volna az a sétacsoport, akkor is ismernék most egymást?
Nem. Nem hiszem.
- Szóval új barátságok szövődtek. - Úgy van.
A kék zónáknak saját kifejezéseik vannak az életcélra.
Loma Lindában megtanítottak
az önkéntes munka és a másokról való gondoskodás erejére,
így mi is lehetőséget biztosítottunk Albert Lea lakói számára,
hogy önkéntes munkát végezhessenek.
Az önkéntesek körében kevesebb a szívbeteg,
kisebb a testtömegük,
és az egészségügyi kiadásuk is számszerűsíthetően kevesebb.
Ezután élelmiszerügyi intézkedéseket vezettünk be.
Egészségesebb vegyesboltokat és éttermeket nyitottunk.
Végül pedig ott volt a város hatalmas főutcája,
ami egy kissé kihalt volt,
és Albert Lea négy lakónegyede közül
egyiknek se volt rendes járdája, ami a belvárosba vezetett volna.
Így hát a várossal együttműködve járhatóbbá és élhetőbbé tettük a főutat,
valamint építettünk kerékpárutakat, sétányokat a közeli tó köré,
és járdákat, hogy a város szinte minden lakónegyedéből
be lehessen sétálni a belvárosba.
EGY ÉVVEL KÉSŐBB
Megismételtük az állapotfelmérő tesztet,
és kiderült, hogy a várható élettartam jóval többet nőtt, mint azt vártuk,
és ebből akkora hír lett,
hogy még az országos tévéstábok is eljöttek tudósítani róla.
Két évvel szerette volna meghosszabbítani az itt lakók életét,
ehhez képest az eredmény…
- 3,1 év. Bámulatos. - 3,1 év!
ALBERT LEA EGÉSZSÉGTUNING PROJEKTJE SIKERESNEK BIZONYUL
A MINNESOTAI KISVÁROS MEGNÖVELTE A LAKÓI ÉLETTARTAMÁT
MEGNÖVELTÉK A LAKÓK VÁRHATÓ ÉLETTARTAMÁT
Tehát azt már tudjuk,
hogy egy amerikai kisvárosban létre tudunk hozni egy kék zónát,
de vajon egy egész nemzettel is sikerülhet?
A kérdés apropóján a föld másik felén lyukadtam ki,
ahol egy olyan szigetre bukkantam,
ami egy jövőbeli kék zóna víziójával kecsegtet,
a Kék Zóna 2.0-val.
SZINGAPÚR
Szingapúr egy teljesen mesterséges társadalom.
Ezen a kicsike,
alig 50 km hosszú és 25 km széles délkelet-ázsiai szigeten
egy komplex, 5,8 millió fős városi társadalommal,
és egy csomó futurisztikus toronyházzal találkozhatunk.
A számos intézkedésnek hála
ők nemcsak a világ egyik legboldogabb, hanem az egyik leggazdagabb nemzete is.
De az teszi őket igazán különlegessé, hogy ha visszamegyünk egy generációval,
Szingapúr még csak egy átlagon aluli várható élettartammal bíró,
kicsi halászfalu volt.
Viszont egy tanulmány szerint
most már világszerte itt a legmagasabb az egészségesen várható élettartam.
Az emberek teljesen egészséges, betegségektől mentes életet élhetnek itt.
Tudja, Dr. Chow,
azért jöttem Szingapúrba,
mert a tanulmányok kimutatták,
hogy a világon itt a legmagasabb az egészségesen várható élettartam,
és úgy látom, hogy ennek ön a tökéletes példája.
Már elmúlt 93 éves, és még mindig műt,
sőt, még kalligráfiával is foglalkozik.
Mivel magyarázza ezt a hihetetlen életerőt?
Egyáltalán nem számítottam rá, hogy ilyen sokáig fogok élni.
Én élvezem a munkámat.
Örömmel tölt el, hogy segíthetek a betegeken.
Szóval mit is csinálunk most?
- Megmérjük a vérnyomását. - Oké. Akkor én…
- Nagyon jó! - Remek! Mennyi?
Teljesen normális, 122/80.
- Az remek! - Bizony.
Ha azt mondanám, hogy 100 évig akarok élni,
mit tanácsolna nekem?
Mindennap keményen kell dolgozni, és őszintének kell lenni.
Kemény munka és őszinteség.
Igen. De a legfontosabb az alázat.
- Alázat. - És az nem könnyű.
Hallottam, hogy maga jól teniszezik. Képzelje, megtudtam, hogy sportolók közül
azoknak a legmagasabb a várható élettartama,
akik teniszeznek.
Az egy tenisztrófea?
Nem, ezt karaokéért kaptam.
- Karaokéért? - Igen.
Ez bámulatos. Maga mindenben jeleskedik.
Az elmúlt 20 év javát a kék zónák felkutatásával töltöttem,
és a legtöbb kék zónában
egy több száz, vagy akár több ezer éves kultúra él.
De a 60-as években
még 20 évvel kevesebb volt az itteniek várható élettartama, mint ma.
Hogyan sikerült ezt elérnie Szingapúrnak?
Nekünk nincsenek természeti erőforrásaink. A mi természeti erőforrásunk az ember.
A politikának az a lényege, hogy jobbá tegyük az emberek életét.
Tehát például Szingapúrban
nagyon súlyosan büntetjük a drogot és a fegyverviselést,
hogy senkinek ne kelljen aggódnia a biztonságáért,
de ez még nem minden.
A köztisztviselőknek van egy mondása.
„A politika megvalósítás. A megvalósítás politika.”
Szingapúr az ösztönzésre épül.
Például háborút vívunk a cukorbetegség ellen.
Az emberek túl sok cukrot fogyasztanak. Egészségtelenül táplálkoznak.
De mit tehetnénk mi? Mit tehetne Szingapúr kormánya?
Segítünk az embereken, hogy segíthessenek magukon.
Régen Szingapúr élelmezési környezete sokkal egészségtelenebb volt.
Gyorséttermek mindenfelé, csupa olajos és cukros ételek.
Viszont a kormány lépéseket tett a környezet megváltoztatására,
hogy könnyebb legyen az egészségesebb ételeket választani.
Például a barna rizs sokkal egészségesebb, mint a fehér rizs, több benne a rost,
ezért a kormány támogatást ad rá,
hogy az megfizethetőbb és népszerűbb legyen.
Aztán a finomított cukor első számú forrásai
a kólák és a cukorral édesített üdítőitalok.
Azonban Szingapúr maximalizálta
az üdítőkhöz hozzáadható cukor mennyiségét,
ami az Egyesült Államokban szinte teljesen elképzelhetetlen.
Végül pedig egy olyan programot indítottak az utcai árusok számára,
hogy ha egészségesebb ételeket árulnak, kitehetnek egy táblát,
hogy magukhoz csábíthassák az egészségesebb ételre vágyó vendégeket.
Mint láthatjuk, egy kis ösztönzéssel és szabályozással
úgy alakították át a környezetüket,
hogy elkerülhetetlenné tették az egészségesebb választást.
Ez a föld legsűrűbben lakott országa.
Csúcsidő van, mégis alig van forgalom.
Igen, mert nálunk nagyon drágák a kocsik.
Az Egyesült Államokban ez a kocsi 100 000 dollárba kerül.
Mennyi a szingapúri ára?
250 000 dollár.
- Szóval két és félszer drágább. - Igen.
És azért is külön fizetni kell, hogy az ember vezethessen, ugye?
- Igen. - És mennyit?
Ez az engedély jelenleg úgy 100 000 szingapúri dollárba kerül.
De az csak az engedély, kocsi nélkül.
Folyton azt kérdezgetik az emberek, hogy:
„Miért jó az, hogy ennyire felnyomják a kocsik árát?”
Ahhoz, hogy ezt megértsük, először Amerikában kell vizsgálódnunk.
A második világháború után annyira fellendült a gazdaságunk,
hogy a városokon kívül kezdtünk új otthonokat építeni.
De a kertvárosok miatt még hosszabb autópályákra volt szükség,
és mivel így még nagyobb távolságokat kellett vezetnünk,
az autók függőivé váltunk.
Az amerikai álom az, hogy van házad, kerted, kocsid,
és a kocsiddal a nagyvárosba ingázol dolgozni.
Ennek az volt az ára, hogy az eredetileg gyalogosok számára tervezett utakat
ki kellett szélesíteni, és több sávot kellett építeni.
Ma már nagyjából kétszer annyi időt töltünk kocsiban,
mint a 80-as években.
Az autógyárak és a gyorséttermek persze nagyon örülnek ennek,
de azért mi se nagyon ágálunk ez ellen.
És ahogy Szingapúr kis szigetének lakossága gyarapodott,
valószínűleg ők is egy hasonló problémával szembesültek.
Ha mindenkinek lenne két kocsija,
és tízmillió autó száguldozna ezen a picinyke szigeten,
az hogyan festene?
Dugó lenne.
Mindenki egy helyben rostokolna!
Az USA-ban az emberek 80%-ának van kocsija,
itt pedig csak az emberek 11%-ának,
mégis úgy látom, hogy a közlekedés senkinek nem jelent problémát.
A tömegközlekedés nagyon praktikus.
Akárhol is él az ember,
10-15 perc sétára mindenhol akad egy vasútállomás.
Szingapúrban a tömegközlekedés annyira olcsó és széles körben elterjedt,
hogy a lakosságnak közel a fele veszi igénybe napi szinten,
az USA-ban viszont a lakosságnak csupán az 5%-a.
A szingapúriak a gépjárműadóból épített
kerékpárutakon és fedett járdákon mennek ki a vonat- és buszjárataikhoz,
és közben gyakran átvágnak a sziget 350 parkjának valamelyikén.
A kormány által finanszírozott parkbeli edzésprogramokon
közösségek szerveződnek, barátságok köttetnek,
és mindez annak köszönhető,
hogy a kormány számára az emberek fontosabbak az autóknál.
77 ÉVES
70 ÉVES
Mindig is ilyen jó formában volt?
Hong Kongból költöztem ide, és ott nem voltak ilyesmik.
73 ÉVES
Viszont Szingapúr tele van ilyen fitneszparkokkal,
így hát elkezdtem edzeni a húzódzkodórudakon.
Minden környéken van egy ilyen fitneszsarok, tudja?
A kormány arra buzdít minket, hogy mozogjunk.
És hogyan közlekednek? Van saját kocsijuk?
Amikor vásárolni megyek,
lesétálok egy metróállomásra, és metrózok.
Dolgozni is metróval járok.
Hány kilométert sétál naponta?
Több mint 10 000 lépést.
Az majdnem hat és fél kilométer, vagyis nagyjából másfél óra séta.
Pusztán azzal, hogy élik a mindennapjaikat,
háromszor annyit mozognak, mint egy edzéssel.
Nagyon szerencsések vagyunk.
Egy másik érdekes oldala Szingapúrnak,
hogy az ott élők több mint 80%-ának van saját lakása.
Ha az ember a saját lakásában él, arra jobban vigyáz,
a szomszédaival is jobban törődik, és a lakóközösség is jobb.
Egy rendkívüli példa erre a Kampung Admiralty.
Ez egy megfizethető, kormány által támogatott lakásprojekt,
aminek az a célja, hogy az 55 év felettiek a saját lakásukban élhessenek.
Ez egy kampung, ami maláj nyelven „falut” jelent.
A tervezők egy kampungot akartak létrehozni,
a kérdés csak az volt, hogy: „Hogyan?”
A koncepció alapja a klubszendvics. Az a lényege…
- Klubszendvics? - Igen, az.
Az a lényege, hogy funkció szerint függőlegesen helyezkednek el a rétegek.
Legfelül vannak az idősek lakásai,
a tető pedig olyan, mint egy park,
és igen, ez valóban segít az időseknek formában maradni.
A középső réteg egy egészségügyi központ,
a legalsó réteg pedig egy pláza,
egy hatalmas hely tele üzletekkel, ahol az emberek összejöhetnek.
A környékbeliek
ezen az épületen szoktak keresztülvágni, amikor a vonathoz igyekeznek.
Szóval tömegközlekedéssel is könnyen megközelíthető.
Tehát nem erőltetik egymásra az embereket,
inkább olyan helyeket hoznak létre,
ahol akaratlanul is egymásba botlanak.
Pontosan.
Ha Costa Ricára, Okinavára vagy Szardíniára gondolok,
az ottani emberek falvakban élnek,
nagyon közel vannak a természethez,
az idősek és a fiatalok beszélgetnek egymással,
és van egyfajta központi hely, ahol lehet harapni valamit.
Szerintem ez egy nagyon egészséges dolog,
de ezt nagyon nehéz tudományosan is számszerűsíteni.
Igazság szerint egy tanulmányban már kimutatták,
hogy a könnyed, hétköznapi társas interakciók,
például a postással,
a buszmegállóban várakozó emberekkel,
vagy a pultossal,
fontosabb a hosszú élethez, mint az étrend vagy a testmozgás.
Szerintem az emberek azt nem értik meg,
hogy a magány is a környezetünk egyik tényezője.
Mert a mostani környezetünk már másabb, mint amilyen a régi volt.
Most már egy nagyon városias környezetben élünk,
ezért kell létrehoznunk egy prototípust a jelen és a jövő számára.
Mielőtt még nyugdíjba mentem volna, azt tanácsolták,
hogy majd ne tespedjek egész álló nap a tévé előtt,
mert akkor egy tunya naplopó leszek.
Tudom, hogy frissen kell tartanom a testem és az elmém is,
és hogy emberek közé kell járnom.
Ez tetszik.
Mert hát az ember ugyebár társas lény.
Ahhoz, hogy boldogok lehessünk, szükségünk van a társaságra,
különben számolnunk kell a következményekkel,
hiszen ha nem vagyunk boldogok, nem lesz hosszú életünk.
Semmi értelme magányosan élni, és elzárkózni az emberek elől.
- A családjával együtt élnek itt? - Igen.
Lehetségesnek tartja,
hogy a hosszú életet annak köszönheti, hogy együtt él a családjával?
Igen, nagyon is.
Nagyon örülnek, hogy itt vagyok, és én is nagyon örülök, hogy itt lehetek.
Az unokáimat
gyakran korrepetálom matematikából, és cserébe ők…
Maga tanul velük?
Igen, jól értek a matematikához,
és cserébe ők is tanítanak engem számítógépezni,
mert a számítógépekhez süsü vagyok.
Süsü? Ez jó volt! Szóval ez oda-vissza működik?
Igen.
Ez itt kettő, ugye? Akkor ebből a kettőből hat lesz,
mert megszorozzuk hárommal.
Hogyan segít az édesapád a…
Sokat segített a kisebb gyerkőcöknél,
amikor teljes munkaidőben dolgoztam. Most már csak részmunkaidős vagyok.
Amikor sokáig dolgozom, hazahozza a két legkisebbet.
Tesz róla, hogy rendesen megreggelizzenek,
mert én mindig korán indulok, és sürgetem őket,
de apa előbb elviszi őket reggelizni, és csak azután kíséri el őket a suliba.
Én vagyok a szigorú anyuka, aki…
- A tigrismama? - Én vagyok a keménykezű anya,
- ő pedig a laza papó. - Laza papó! Ez tetszik!
Apa olyan, hogy:
„Ha az összes matekpélda hibátlan, adok neked egy dollárt.”
Ez nagyon klassz.
Srácok, amikor majd szülők lesztek,
ti is megkéritek majd a szüleiteket, hogy költözzenek hozzátok?
Hát, gondolom, igen.
Gondolod?
Amikor az alapítóatyák elkezdték építeni Szingapúrt,
még fiatal nemzet voltunk,
több volt a fiatal, mint az idős,
de ahogy a társadalmunk egyre érettebb lett,
a hosszú élet és az elöregedés problémává vált.
A nyakunkon van az elöregedő társadalom problémája.
2030-ra a lakosságunk 25%-a,
vagyis minden negyedik ember 65 éven felüli lesz,
tehát nagyobb nyomás fog nehezedni az egészségügyi rendszerre.
De igyekszünk megbirkózni a problémával.
A kormányunk abban látta a megoldást,
hogy valamivel rá kéne venni a gyermekeket,
hogy vigyázzanak a szüleikre, és gondoskodjanak róluk.
Szingapúr kormányának van egy programja, az úgynevezett közelköltözési támogatás,
ami arra buzdítja az embereket, hogy közel éljenek a rokonaikhoz.
A kormány pénzt ad az embernek,
ha a szülők úgy döntenek, hogy a gyermekeik közelébe költöznek,
vagy ha a gyermekek
a szüleik közelében lévő önkormányzati lakásba költöznek.
Ha a gyermekek gondoskodnak a szüleikről,
akkor a szülők ritkábban betegszenek meg.
A „Magányos öregkor Amerikában” című tanulmány szerint 100 évvel ezelőtt
a megözvegyült amerikaiak 70%-a költözött a családjához.
Napjainkban nagyjából ugyanennyi a magányosan élő özvegyek aránya.
Ám Szingapúr közelköltözési támogatása
sikeresen veszi fel a harcot ezzel a tendenciával.
A Lakhatási és Ingatlanfejlesztési Bizottság jelentéséből kiderül,
hogy a közelköltözési támogatás segítségével
2015 és 2018 között 11 000-en vásároltak használt ingatlant
a szüleik vagy a házas gyermekeik közelében.
Amikor egy amerikai nyugdíjasotthonba adja az idős szüleit,
a várható élettartamuk kettő-hat évvel csökken.
Viszont ebben a támogatásban az a zseniális,
hogy nem azt próbálják kikényszeríteni, hogy az ember a szüleivel éljen,
hanem csak arra ösztönzik, hogy a szülei közelében éljen,
ami nemcsak a családnak tesz jót, hanem a várható élettartamot is növeli.
Ha a közösségi médiában rákeresünk a „hosszú élet” hashtagjére,
azt látjuk, hogy az amerikaiakat csak az öregedésgátló szerek,
a diéták és fitneszprogramok érdeklik.
De hiába az Egyesült Államok a világtörténelem leggazdagabb országa,
a lakosságunk háromnegyede mégis túlsúlyos vagy elhízott,
és alacsony a boldogságszint, akárcsak a várható élettartam.
Amit Szingapúr csinál, az akár nagyban is működhet,
például az Egyesült Államokban?
Én azt szoktam mondani, hogy Szingapúr sui generis,
egy egyedülálló eset.
Mi egy kis nemzet vagyunk,
egy városállam, ami sok szempontból előnyös,
például szabadkereskedelmi megállapodásokat köthetünk,
és tárgyalóképesek vagyunk,
viszont bizonyos intézkedéseinket Amerikának is sikerülhet meghonosítania.
Először is, legyen egy víziójuk, egy álmuk,
és legyenek világos céljaik!
Ezenfelül olyan emberekre van szükség, akik hajlandóak áldozni arra,
hogy jobbá tegyék a családok és a lakosság egészségét.
És hogy hogyan lehet közös nevezőre hozni a köz- és a magánszférát?
Szerintem ha meg tudja értetni az amerikaiakkal,
hogy ezzel segíthet nekik csökkenteni az egészségügyi kiadásaikat,
azzal már félig meg is nyerte a csatát.
Tehát a gazdasági érvből emberi érdeket kell kovácsolni.
- Úgy van. - Ez egy óriási ötlet.
Szingapúr arra tanít,
hogy lakossági szinten is képesek vagyunk óriási változásokat elérni,
és én úgy hiszem,
hogy a környezetünk egészségesebbé formálásának
a leghatékonyabb eszközei a megfelelő intézkedések,
és ez az, amit Amerikának is meg kell értenie.
Megfelelő intézkedéseket kell kidolgoznunk és megvalósítanunk.
Miután bizonyítottuk,
hogy a kék zónák módszerei kisvárosi szinten működnek,
úgy döntöttem, ideje nagyobb távlatokban gondolkodni.
Mint megtudtuk, a biztosítótársaságok,
a kórházi rendszerek és a magánalapítványok is
hajlandóak áldozni arra, hogy a városok egészségesebbek legyenek,
így az Albert Lea-i Kék zóna projektet
Los Angeles megye tengerparti városaiban,
és egész Iowa államban is meghonosíthattuk.
A Kék zóna projekt továbbra is segít az embereknek,
hogy egészségesebben élhessenek.
Viszont Fort Worth, becenevén Tehénváros volt az a hely,
amivel bebizonyítottuk, hogy a projekt Amerikában bárhol megvalósítható.
Találkoztunk a polgármesterrel, a városi tanáccsal, a tanfelügyelőkkel…
Fort Worthben 6%-kal csökkent a túlsúlyos gyermekek száma.
Egy amerikai városok egészségét vizsgáló felmérés szerint:
„A Tehénváros jó úton halad.”
A felmérést végző vállalat öt évvel később kiszámolta,
hogy ezzel évi negyedmilliárd dollárnyi egészségügyi kiadást
spóroltunk meg a városnak.
Rájöttem, hogy az, hogy hogyan alkalmazzuk a kék zónák bölcsességét,
tízszer fontosabb annál,
mint pusztán meglátni ezt a bölcsességet.
Mostanra a kék zónák híre elérte azokat a közösségeket,
amelyek érdekeltek egy egészséges környezet kialakításában.
Azért jöttünk Dél-Phoenixbe, hogy újabb Kék zóna projektet indítsunk.
Minden kékzóna-közösség azzal kezdődik, hogy meghallgatjuk egymást.
A következő lépés a környezet végleges vagy átmeneti megváltoztatása.
Szeretném tudni,
hogy a lakókörnyezetük mely részén javíthatnánk a körülményeken úgy,
hogy az egészséges választás legyen a könnyű választás.
Összeszedtünk egy csomó szakértőt, és elkezdtük kielemezni a dolgokat.
Merem állítani, hogy ez Amerika legjobb csapata.
És most szeretnék ötleteket hallani,
hogy hogyan emelhetnénk az egekbe
a boldogságszintet és a várható élettartamot.
Itt ez az óriási üres telek. Mihez kezdjünk vele?
Építsünk egy parkot!
Egy olyan helyet, ahol az emberek összejöhetnek és kertészkedhetnek.
Hozzunk létre egy közösségi kertet,
hogy az emberek megtanulják értékelni az egészségesebb ételt!
De meg kell tanulniuk megtermelni az ennivalót. Kellenek magok,
és kell valaki, aki biztatja őket az efféle dolgokra.
Nincs más választásunk, mint a sűrű forgalomban vezetni.
Senki nem hajlandó sétálni.
Régen ez még egy főút volt,
az autópályák előtti időben 40 000 kocsi közlekedett itt,
de ma már közel sincs ekkora forgalma.
Ha kivesszük a fölösleges sávokat, és útirányonként csak egyet-egyet hagyunk,
akkor a járdák végre járhatóvá válnak.
A városok elszántsága valami elképesztő!
Ha világos célokat tűzünk ki,
pár éven belül gyökeres változásokat érhetünk el.
Amerika tíz éven belül kék zónává válhat.
Csak másképpen kell megközelítenünk a dolgot.
Amin változtatni kell, az nem 330 millió ember gondolkodása,
hanem a környezetük.
Képzeljünk el egy olyan közösséget,
ahol a legolcsóbb és legfinomabb ételek friss növényekből készülnek!
Képzeljünk el olyan utakat,
amelyek nemcsak autók, hanem emberek számára is épültek!
Képzeljünk el egy olyan helyet, ahol könnyű barátokat szerezni,
és ahol az ember mindennapi munkáját egy életcél vezérli!
A kék zónák tanúsága szerint ezek mind elérhetőek a számunkra.
Olyan eszközöket kaptunk,
amelyekkel jobbá tehetjük az országunk egészségét és jólétét.
A kezünkben tartjuk a hosszú élet valódi receptjét.
És ha jobban belegondolunk, akkor rádöbbenünk,
hogy mindaz, aminek köszönhetően hosszú és egészséges életet élhetünk,
azok pontosan azok a dolgok, amikért érdemes élni.
A műsor célja a szórakoztatás és a tájékoztatás,
nem pedig az, hogy egészségügyi tanáccsal szolgáljon.
Az egészségét érintő, illetve étrend- és életmódváltoztatással,
vagy testmozgással kapcsolatos kérdések esetén
konzultáljon kezelőorvosával!
A feliratot fordította: Vécsey Ádám