Jeg vil fortelle om den ene personen
som forandret hvordan jeg tenkte på blå soner,
en mann som bodde på Ikaria og het Stamatis Moraitis.
Der er han.
Som ung mann flyttet Stamatis fra Ikaria til USA
fordi han ville skape et nytt liv.
Den hardtarbeidende grekeren fikk jobb som maler og tjente penger.
Han tjente nok til å kjøpe en Chevrolet, han giftet seg med en greskamerikaner
og han kjøpte et hus i en forstad.
Han får et par barn, lever et fint, amerikansk liv.
Men da han ble 66, var han kortpustet.
Han går til tre leger, alle gir ham samme diagnose.
"Dødelig lungekreft. Du er nok død om seks måneder."
Så han tenker: "Jeg kan bli begravd her i USA,
eller jeg kan bli begravd i Ikaria, mine forfedres land."
Så han og kona flytter til Ikaria for å dø.
Men i de neste seks månedene puster han inn luften,
han drikker vinen.
Han får kontakt med venner
og han velger å plante en vingård.
Og han tenker:
"Jeg lever nok ikke lenge nok til å se disse druene,
men det vil kona mi, og hun vil tenke på meg når hun høster dem."
Månedene går,
så et år,
og flere år.
Hvordan går det? Dan Buettner, hyggelig.
Takk.
Jeg trodde du ville se gammel ut.
-Jeg er gammel. -Du ser ikke gammel ut.
Trettifem år senere, da jeg møtte ham, var han 102 år.
Han levde, og han høstet inn druene.
Så jeg spurte ham: "Hva er hemmeligheten?"
Han trakk på skuldrene og sa: "Jeg vet ikke!
Jeg glemte vel bare å dø."
Stamatis begynte ikke å trene mer. Han tok ikke nye medisiner.
Han gjorde ikke noe bevisst for å bli sunnere.
Han byttet bare omgivelsene.
Jeg tror at hvis du er overvektig og usunn i USA,
er det nok ikke din feil.
Vi har utviklet fysisk aktivitet vekk fra livene våre
med mekanisk utstyr. Man kan ikke gå mer enn et par skritt
uten å støte på kjeks eller chips eller brus.
Vi er genetisk betinget til å ha lyst på fett, salt og sukker
og hvile når vi kan.
Vi utviklet oss i et miljø med slit og knapphet,
og nå lever vi i et miljø med makelighet og overflod.
Jeg mener at vi er ofre for omgivelsene.
Og det fører til ideen om at hvis vi vil ha et sunnere USA,
må vi forme omgivelsene slik omgivelsene er
på steder som produserer de lengstlevende på jorden,
altså de blå sonene.
Lev til du blir hundre: De blå sonenes hemmelighet
Etter å ha utforsket de blå sonene,
samlet tusenvis av sider med forskning,
samlet år med observasjon,
selv om dette er ulike steder,
begynner man å se et mønster.
Uansett hvor i verden du finner lang levetid,
ser du de samme tingene skje igjen og igjen.
Stort sett trener de aldri.
Men hver gang de går på jobb eller til en venn, bruker de beina.
De har hager der de bedriver fysisk aktivitet med lav intensitet.
De har ikke mekaniske apparater til husarbeid eller hagearbeid.
De beveger seg naturlig,
og jeg tror de får mye mer fysisk aktivitet
enn om de trente på studio.
Dette er nøkkelen til helse. Man må bevege seg fort.
Se på det!
De har riktig syn på livet.
De opplever det samme stresset som oss,
men de har daglige ritualer
som hjelper dem å slappe av og bli kvitt betennelsen som følger med.
Jeg er stort sett rolig. Bekymring gir deg ingenting.
De tilhører et trossamfunn, og de er med på ting.
De tar lurer. De drikker i lystig lag.
Og de har ord for mening med livet.
I Okinawa har de ikigai. I Costa Rica har plan de vida.
De vet hvorfor de står opp om morgenen,
og de gir av seg selv hver dag.
LIVSANSKUELSE
Og med maten er det store poenget at de liker å spise herlig mat.
De aller meste er plantebaserte råvarer,
som fullkorn, grønnsaker,
knoller som søtpoteter, nøtter.
Bønner er hjørnesteinen for alle langtlevende.
Og de gode nyhetene? De drikker vin.
Hva er den beste hverdagsteen?
Vin.
Og det handler om hva de ikke spiser.
I Okinawa har et genialt ordtak: "Hara hachi bu".
Det minner dem på å slutte å spise når magen er 80 % full.
De spiser med familien.
De uttrykker takknemlighet før måltidet, og de senker farten
fordi de snakker over måltidet,
så de spiser aldri for mye.
Det viktigste er det sosiale.
Det er nok 50 % av levetidsformelen, det at de setter familien først.
De passet på sine gamle foreldre, de satte dem ikke på aldershjem.
De investerer i partnere og ektefeller slik at forhold varer lenger.
Og de investerer i barna så de ikke sender dem på aldershjem.
Og de gir en spesiell oppmerksomhet til sin nærmeste sosiale sirkel.
Okinawanere kaller det en moai, en vennekrets du investerer i for livet.
Å ha de rette vennene er hemmeligheten
som hjelper en med å gjøre de rette tingene
og unngå feil ting,
så de ikke utvikler en sykdom som kan forkorte livet.
TILKNYTNING
Så jeg vet, uten tvil,
at fellesnevnerne fra de fem blå sonene fungerer.
Det jeg trengte, var en sjanse til å bevise det.
Først ordføreren, så tar du over…
Flott.
-Greit? -Flott.
Greit. Er dere klare?
Målet med dette prosjektet er å øke forventet levealder med 10 000 år.
Høres ut som et stort tall, men hva betyr det?
Målet er å gi deltakerne i Albert Lea
to år økt forventet levetid.
I 2009 begynte jeg å lure på
om jeg kunne ta ideene fra de blå sonene, anvende dem i USA,
og sette dem i arbeid i et samfunn som trenger det?
Jeg kontaktet ekspertene på den tiden.
De sa: "Hvis du vil skape en blå sone, ta en by på rundt 20 000 mennesker."
Det er nok til at byen har et rådhus.
Vi valgte en by med 18 000 innbyggere som het Albert Lea i Minnesota.
Som de fleste småbyer gjenspeiler den helsen til resten av USA,
men den hadde flotte forutsetninger.
Jeg husker første dag.
Byens ledere var samlet i et rom, og jeg holdt presentasjonen.
De vil se yngre ut og føle seg yngre.
De burde leve lenger og ha færre hjerte- og karsykdommer.
Og folk var litt forvirret.
Jeg svettet, for jeg tenkte: "De skjønner det ikke."
Er det noen spørsmål?
Men jeg husker at den lokale forsikringsselgeren,
en høy fyr,
reiste seg og sa: "Denne byen trenger dette."
Og Bob Graham, en annen lokalpatriot,
en eldre fyr, sa: "Ja, vi må få det til å skje her."
Og da disse lederne sa det, falt alt som dominobrikker.
BLÅ SONER-PROSJEKTET KICKOFF SOMMEREN 2009
Vi utviklet vitalitetstesten som beregner gjennomsnittlig forventet levealder.
Vi skrev ned folks BMI, hva de spiste og mange andre helseatferder,
som ga oss et utgangspunkt.
Og så begynte vi metodisk å endre miljøet deres,
litt etter litt.
Jeg reiste gjennom de fem blå sonene,
så jeg visste hvordan de lengstlevende levde.
De spiste klokt. De beveget seg naturlig.
De hadde rett syn på livet og de var sosiale.
Men kongstanken var å iverksette disse ideene.
Det første vi prøvde var ideen om moai.
Vi samlet folk i Albert Lea og delte dem opp i små grupper.
Og jeg visste ikke om det ville fungere. Jeg ante ikke.
Jeg utfordret dem. "De neste ti ukene, skal dere gå sammen."
Og vet du hva? Noen år senere viste rapporter
at nesten halvparten av vennskapene varte, takket være moaiene.
Alice, ville dere ha møtt hverandre utenfor denne gågruppa?
Jeg tror ikke det.
-Helt nye vennskap? -Ja.
De blå sonene har et ord for hensikt.
Loma Linda lærte oss om frivillighet, om å passe på andre.
Vi satte opp muligheter for at de kunne være frivillige.
Folk som er frivillige har sjeldnere hjertesykdommer.
De veier mindre,
og de har målbart lavere helseutgifter.
Og så begynte vi med kostholdet.
Vi fikk sunnere matbutikker
og sunnere restauranter.
Og til slutt var det den store hovedgaten som lå for døden,
og av de fire nabolagene i Albert Lea
hadde ingen en uavbrutt gangvei til sentrum.
Så vi jobbet med byen for å gjøre den mer gangbar og levelig.
Vi bygde sykkelfelt.
Vi anla gangstier rundt innsjøen,
og vi bygde fortau slik at folk fra hele Albert Lea kunne gå til sentrum.
Vi ga dem vitalitetstesten en gang til.
Vi fant ut at levealderen økte mer enn vi trodde,
og det skapte så mye begeistring at tv-kanalene kom for å dekke det.
Det ble bedre enn forventet. Du håpet på to ekstra år,
men det ble…
-3,1 år. Det er fantastisk. -3,1 år!
ALBERT LEAS HELSEINNSATS EN SUKSESS
MINNESOTA-BY BLIR SUNN, LEVER LENGER
HELSE-KAMPANJEN FORLENGER LEVEALDEREN
Nå visste vi at vi kunne lage en blå sone i en liten by,
men kunne det fungere for en hel nasjon?
Det førte meg til den andre siden av planeten,
der jeg fant en øy som tilbød en visjon for en fremtidig blå sone,
en oppgradert blå sone.
Singapore er et kunstig samfunn.
Det er en liten øy i Sørøst-Asia,
rundt 50 kilometer lang og 25 kilometer bred.
Det er et komplekst bysamfunn
med futuristiske skyskrapere og 5,8 millioner innbyggere.
Og det er ikke bare verdens lykkeligste befolkning etter flere målestokker,
det er også en av de rikeste.
Og det ekstraordinære er at om du går tilbake en generasjon,
er Singapore en fiskerlandsby med lav forventet levealder.
Og nå viser en global studie
at de har den sunneste levealderen i verden,
der man kan være helt sunn, uten sykdom eller funksjonshemming.
Dr Chow, la meg spørre deg,
vi er her i Singapore fordi studier viser at folk her
har den lengste forventede levealderen i verden,
og du er et perfekt eksempel på det.
Du er 93 år gammel, og du opererer fortsatt.
Du driver med kalligrafi.
Hvordan forklarer du denne livskraften?
Jeg hadde ikke forventet at jeg kunne leve så lenge.
Jeg liker arbeidet.
Jeg behandler pasienten. Da blir jeg glad.
Hva skal vi gjøre nå?
-Sjekke blodtrykket. -Greit. Jeg må…
-Veldig bra! -Hva ble det?
Det er 122 over 80. Veldig normalt.
-Bra. -Ja.
Hvis jeg vil bli hundre år,
hvilket råd vil du gi meg?
-Vi må jobbe hardt hver dag. -Ja.
Jobbe hardt, være ærlig.
Det viktigste er ydmykhet.
-Ydmykhet. -Det er ikke lett.
Jeg hørte du er en god tennisspiller. Jeg fant ut at av alle idretter
har folk som spiller tennis den høyeste levealderen.
-En tennispokal? -Nei, for karaoke.
-Å, karaoke? -Ja.
Fantastisk. Du er flink til alt.
Jeg brukte 20 år på å finne de blå sonene, og i de fleste av dem
er det en kultur som har eksistert i flere hundre eller flere tusen år,
men levealderen på 1960-tallet var 20 år under det den er i dag.
Hvordan har Singapore oppnådd det?
Vi har ikke naturressurser. Folk er naturressursen vår.
Å drive med politikk handler om å forbedre folks liv.
Og det er derfor vi i Singapore har strenge straffer for narkotika
og for folk som bærer våpen,
så vårt folk ikke frykter for sikkerheten.
Men det er ikke bare det. Myndighetene har et ordtak.
"Politikk er implementering. Implementering er politikk."
Singapore jobber med oppmuntringer.
Det er en krig mot diabetes i Singapore.
Folk spiser for mye sukker. De spiser feil mat.
Så hva gjør vi? Hva gjør Singapores regjering?
De vil hjelpe folk med å hjelpe seg selv.
De siste tiårene har ikke Singapores matmiljø vært så sunt.
De spiste søppelmat. De brukte masse olje og sukker i maten.
Men de klarte å ta skritt for å endre miljøet
så det var lettere å ta det sunne valget.
For eksempel er brun ris mye sunnere enn hvit ris.
Brun ris har mer fiber i seg,
så de subsidierer brun ris
for å gjøre det rimeligere og mer populært.
Brus, sukkerholdige drikker,
den største kilden til raffinert sukker i de fleste kosthold.
Singapore inngikk en avtale
om å sette en grense på mengden sukker i brus,
en uhørt idé i land som USA.
Og til slutt har de et program for selgere,
gatekjøkken-selgere,
om å henge opp et skilt hvis de tilbyr sunnere mat
for å tiltrekke kunder som vil ha sunnere mat.
Man skaper dette miljøet,
gir oppmuntringer og setter standarder,
for å gjøre det sunne valget til det uunngåelige valget.
Dette er det tettest befolkede landet på jorden.
Vi kjører i rushtiden, og trafikken er ikke så ille.
Ja, fordi biler er så dyre.
Denne bilen koster rundt 100 000 dollar i USA.
Hva koster den i Singapore?
-250 000 dollar. -To og en halv ganger mer.
Og du må betale for retten til å kjøre, ikke sant?
-Ja. -Hvor mye?
Akkurat nå er det omtrent 100 000 singaporske dollar.
Bare for et dokument.
Jeg hører om dette og spør:
"Hvor er visdommen i å gjøre biler ekstremt dyre?"
For å forstå det, må man se til USA.
Etter andre verdenskrig hadde vi en så sterk økonomi
at vi bygde nye hus utenfor byene.
For å komme til forstedene, bygde vi motorveier
slik at folk måtte kjøre enda lenger, helt til vi var avhengige av biler.
Den amerikanske drømmen sa at du kan få hus, hage og bil,
og kjøre til jobben i storbyen.
Prisen vi betaler er at gatene som var designet for fotgjengere,
ble utvidet for å lage flere kjørefelt.
I dag bruker vi omtrent dobbelt så mye tid i bilen som på 1980-tallet.
Dette er bra for bilprodusenter og gatekjøkken,
men vi var også med på det.
Da Singapore vokste, fikk de et lignende problem
da befolkningen på denne lille øya vokste.
Hvis alle hadde to biler,
ville man hatt ti millioner biler i dette lille landet,
hvordan ville det sett ut?
Trafikkork.
Ingen kommer noen steder.
I USA eier 80 % av folk biler, og her er det 11 %,
Men folk klarer å komme seg rundt.
Kollektivtrafikken er veldig praktisk. Uansett hvor du bor,
kan du gå til en togstasjon på et kvarter.
Singapores kollektivtrafikk er så utbredt og tilgjengelig
at den brukes av nesten halve befolkningen
på daglig basis, sammenlignet med USAs snitt på 5 %.
Folk sykler og går til togstasjonene og busstoppene
på sykkelfelt og gangveier betalt av bilavgiftene.
De går ofte gjennom en av øyas 350 parker.
Her finner man offentlig finansierte treningsprogrammer
som bygger samfunn og vennskap,
og dette kommer av at de prioriterer folk foran biler.
77 ÅR
Har du alltid vært i så god form?
Jeg kom fra Hongkong, hvor vi ikke har slike anlegg.
73 ÅR
Da jeg kom til Singapore, så jeg disse idrettsanleggene overalt,
så jeg begynte å trene.
Hvert kvartal har et treningshjørne.
Og staten oppfordrer oss til å trene.
Hvordan kommer dere dere rundt? Har dere biler?
Jeg går til t-banestasjoner og går for å handle.
Jeg tar t-banen til jobb.
-Hvor mange kilometer går du på en dag? -Over 10 000 trinn.
Det er nesten 6 km, noe som antagelig tar halvannen time.
Du får tre ganger så mye fysisk aktivitet bare å leve
enn når du trener.
Vi er veldig heldige.
En annen interessant dimensjon i Singapore er at over 80 % eier egen bolig.
Når de eier, tar de bedre vare på boligen.
De investerer i naboene. Samholdet blir sterkere.
Et eksepsjonelt eksempel er Kampung Admirality.
Det er et rimelig, statlig støttet boligprosjekt.
Det er designet slik at alle over 55 år kan eie egen bolig.
Dette er en kampung, som betyr "landsby" på malayisk,
og visjonen var: "Hvordan lager vi en kampung her?"
Det enkle konseptet er en club sandwich.
-En club sandwich? -Ja, det er det.
Vi stabler alle brukerne vertikalt.
Øverst er det eldreboliger.
Det er grøntområder på takene. Det hjelper de eldre med å være aktive.
Det andre laget er legesenteret.
Det nederste laget er en åpen plass,
et rom der folk har god plass til å samhandle.
Beboerne i nærheten går gjennom bygningen for å ta toget.
Det er lett å komme hit med toget?
Så dere presser dem ikke sammen,
men dytter dem sammen.
Dere lager et rom der de vil støte på hverandre.
Riktig.
Når jeg tenker på Costa Rica eller Okinawa eller Sardinia,
ser jeg folk som bor i en landsby.
De er veldig nær naturen.
Gamle og unge samhandler.
Det er en møteplass der man kan finne et sted å spise.
Jeg tror det er helbredende, men det er vanskelig å kvantifisere det.
En undersøkelse viser faktisk
at de uformelle sosiale interaksjonene vi har i løpet av dagen med postmannen,
med personen du møter på busstoppet, med baristaene,
er en bedre prediktor for et langt liv enn kosthold og trening.
Og jeg tror det folk ikke ser,
er at ensomhet er en funksjon av omgivelsene.
Disse omgivelsene er annerledes enn i fortiden.
Vi lever i et veldig urbanisert miljø,
og vi må lage en prototype for nåtiden og fremtiden.
Lenge før jeg pensjonerte meg sa folk at en av tingene
man ikke skal gjøre, er å sette seg ned for å se på tv hele dagen.
Da blir man en sofapotet.
Jeg vet at jeg må holde både kropp og sinn aktivt,
gå ut og møte folk.
Jeg elsker det.
Ingen mann er en øy, ikke sant?
Man må være sammen med folk for å bli lykkelig.
Da kommer vi til neste element.
Hvis du ikke er lykkelig, kan du ikke leve lenge.
Ikke noe poeng å leve alene og aldri snakke med noen.
-Bor du her med familien din? -Ja.
Tror du at det å leve med familien hjelper på levetiden?
Definitivt, ja.
De er glade for at jeg er her, og jeg er glad for å være her.
Jeg benyttet sjansen til å lære barnebarna mine matematikk.
-Du er læreren deres? -Jeg er god i matematikk.
Til gjengjeld hjelper de meg med datamaskinen.
Jeg er en idiot med datamaskiner.
-Jeg elsker det. Det går begge veier. -Ja.
Å, to? Nå blir disse to seks
fordi det er ganger tre.
Hvordan bidrar faren din…
Å, han hjelper til med de yngre barna.
Da jeg jobbet heltid, nå jobber jeg deltid,
hentet han de yngre når jeg måtte jobbe sent.
Han sørger for at de får god frokost, for jeg drar så tidlig om morgenen.
Han tar dem med ut på frokost før han sender dem på skolen.
Jeg er den strenge moren.
-En tigermamma? -Som straffer.
-Og han er gulrot-bestefaren. -Så bra!
Han sier: "Hvis du finner riktig svar, får du en dollar."
Jeg elsker det.
Tror dere at når dere blir foreldre, at foreldrene deres får bo hos dere?
Jeg antar det.
Antar?
Da grunnleggerne begynte å bygge Singapore, var vi en ung nasjon.
Det var flere unge enn gamle.
Men etter hvert som samfunnet ble eldre,
ble aldring et problem.
Nå har vi et aldringsproblem.
Innen 2030 vil 25 % av befolkningen,
én av fire, være over 65 år.
Det betyr at helsevesenet presses.
Vi prøver å håndtere dette.
Du vet, regjeringen har lekt med tanken
på å få barn til å passe på foreldre og ta vare på dem.
Regjeringen har en strategi kalt nærboligstipendet
som oppmuntrer familier til å bo nær hverandre.
Man får en sum penger
hvis man er foreldre som velger å bo i nærheten av sønn eller datter,
eller om sønnen eller datteren velger en leilighet
i et offentlig boligområde nær deg.
Hvis barn passer på foreldrene sine,
betyr det at folk ikke blir syke så ofte.
En studie kalt "Aging Alone in America" rapporterte at for 100 år siden
flyttet 70 % av amerikanske enker og enkemenn til familiene sine.
I dag bor nesten samme andel enker og enkemenn alene.
Singapores nærboligstipend klarer å bekjempe den trenden.
Mellom 2015 og 2018 har boligdepartementet
kunngjort at 11 000 boliger
er kjøpt opp i nærheten av foreldre eller gifte barn
med hjelp fra nærboligstipendet.
Vi vet at når du setter en gammel forelder i et aldershjem,
faller forventet levetid mellom to og seks år.
Det er noe genialt med denne ideen
om at du ikke tvinger mamma og pappa til å bo hos deg,
men du oppmuntrer dem til å bo i nærheten,
som er bra for familien og gir økt forventet levealder.
Hvis du blar gjennom sosiale medier og søker på levetid
i USA, handler det alltid om anti-aldringsmedisiner
og dietter og treningsprogrammer.
Men USA er det rikeste landet i verdenshistorien.
Men tre fjerdedeler er overvektige eller overvektige.
Lykkenivået har falt. Forventet levetid har falt.
Kan det Singapore gjør nå gjøres i større land?
I USA, for eksempel.
Jeg sier alltid at Singapore er unik.
Vi er en liten nasjon.
Det er en bystat, og det hjelper.
Vi kan skrive frihandelsavtaler. Vi kan forhandle.
Men noen tiltak kan sikkert benyttes.
Først må du ha en visjon og et ønske og de gitte målene.
Og man må ha folk som investerer
i å skape sunne liv, sunne familier.
Hvordan danner man et partnerskap mellom offentlig og privat?
Jeg tror at hvis du kan si til amerikanere
at du kan hjelpe dem med å redusere helseutgiftene,
tror jeg at halve kampen er vunnet.
Et økonomisk argument for å forbedre mennesker.
-Ja. -En potent idé.
Singapore viser oss er at du kan gjøre store endringer i hele befolkningen.
Og det kraftigste verktøyet vi har
til å forme sunnere miljøer, er gjennom politikk,
og det er lærdommen USA må ta til seg.
Vi må identifisere og implementere politiske løsninger.
Etter å ha bevist at blå soner kunne fungere i en liten by,
ville jeg skalere det opp.
Og vi oppdaget at forsikringsselskaper og sykehus og private stiftelser
var villige til å investere i å holde byer sunnere.
Vi kunne da ta blå sone-prosjektet fra Albert Lea
til strandbyene i Los Angeles og til hele delstaten Iowa.
Blå sone-prosjektet fortsetter å tilby enklere måter å være sunn på.
Men det var ikke før Fort Worth, "Cowtown",
at vi viste at dette kan fungere hvor som helst i USA.
Vi møtte ordføreren, byrådet, skolens overordnede…
Fort Worths fedme har falt med 6 %.
En meningmåling i USA sunneste by slår fast:
"Cowtown synger en ny melodi."
Og etter fem år beregnet Gallup at vi sparte byen
over en kvart milliard dollar i året i forventede helseutgifter.
Så jeg innså at hvordan vi brukte visdom fra blå soner
er ti ganger viktigere enn å ha identifisert dem.
Det prosjektet har gjort er å gå inn i samfunn
som er interesserte i å skape et bedre bomiljø.
Vi er i South Phoenix for å starte et blå sone-prosjekt.
Ethvert prosjekt begynner med lytting.
Det neste steget er å foreta permanente endringer i omgivelsene.
Jeg vil gjerne høre hvor i nabolagene
vi kan gjøre det bedre for mennesker, slik at det sunne valget er det enkleste.
Vi hadde en hel masse eksperter, og vi begynte med en vurdering.
Dette er det beste teamet i USA.
Jeg vil utfordre deg
til å fortelle oss hvordan vi skal heve lykkenivået,
øke forventet levealder.
Vi har en åpen plass. Hva gjør vi med den?
Lager en park!
Et sted der folk kan samles,
der de kan ha hager. Du kan ha offentlige hager
som gjør det mulig for dem å spise sunnere mat,
men folk må lære det. De må ha frøene,
og det må være noen som oppmuntrer til sånt.
Du har bare ett valg, å kjøre på en trafikkert vei.
Folk går ingen steder.
Dette pleide å være en hovedvei.
Den taklet 40 000 biler før de bygde motorveiene.
I dag er det ikke i nærheten av så mye trafikk.
Vi kan fjerne alle filene, bortsett fra én i hver retning,
og da blir fortauene brukbare.
Byer har en utrolig makt.
Hvis man har tydelige mål,
kan de gjøre store forandringer i løpet av få år.
USA kan bli en blå sone i løpet av de neste ti årene.
Alt vi må gjøre er å endre fokus
fra å tro at vi skal omvende 330 millioner mennesker
til å endre omgivelsene deres.
Se for det et samfunn der den billigste, mest tilgjengelige og herligste maten
er plantebasert mat.
Tenk deg veier som ikke bare er bygget for biler,
men også for mennesker.
Der det er lett å være sosial,
der folk lever ut sin hensikt hver dag.
De blå sonene har lært oss at dette er oppnåelig.
Vi har en ny linse
vi kan se på helse og velvære i landet vårt gjennom,
en ekte oppskrift på et langt liv.
Men den store åpenbaringen
er at de samme tingene som hjelper oss å leve et langt, sunt liv,
er det som gjør livet verdt å leve.
Serien ønsker å underholde og informere,
ikke å gi medisinske råd.
Rådfør deg alltid med lege når det gjelder helse
eller før du endrer kosthold, trening eller livsstil.
Tekst: Kjetil Almås