‎Vreau să spun o poveste despre persoana
‎care mi-a schimbat opinia ‎despre zonele albastre.
‎Un om care a locuit în Ikaria, Grecia, ‎pe nume Stamatis Moraitis.
‎El e.
‎Tânăr fiind, Stamatis părăsește Ikaria ‎și se mută în State,
‎pentru că vrea să facă ceva cu viața lui.
‎Grec muncitor, se angajează ca zugrav ‎și începe să facă bani.
‎Câștigă destul cât să cumpere ‎un Chevrolet,
‎să se însoare cu o greco-americană
‎și să cumpere o casă în suburbii.
‎Are câțiva copii, ‎duce o viață americană drăguță.
‎Dar, la vârsta de 66 de ani, ‎se trezește că rămâne fără suflu.
‎Merge la trei medici, ‎toți îi pun același diagnostic.
‎„Cancer pulmonar terminal. ‎Probabil vei muri în șase luni.”
‎Așa că și-a spus: ‎„Pot fi îngropat aici, în America,
‎sau pot fi îngropat în Ikaria, ‎pământul strămoșilor mei.”
‎Așa că el și soția lui se mută la Ikaria, ‎ca să se stingă acolo, practic.
‎Dar, în următoarele șase luni, ‎a început să respire aerul,
‎să bea vinul ikarian.
‎Se reconectează cu prietenii lui,
‎se duce în spate și plantează o podgorie.
‎Și se gândește:
‎„Nu voi trăi să văd acești struguri,
‎dar soția mea o va face,
‎iar soția mea se va gândi la mine ‎când îi va culege.”
‎Trec luni,
‎apoi un an
‎și mai mulți ani.
‎Îmi pare bine! Dan Buettner.
‎Mulțumesc.
‎Mi-am zis că o să fiți bătrân.
‎Sunt bătrân.
‎Da, dar nu păreți bătrân.
‎După 35 de ani, când l-am întâlnit, ‎la vârsta de 102,
‎nu doar că încă trăiește, ‎dar și recoltează strugurii.
‎Fiind jurnalist, l-am întrebat: ‎„Care vă e secretul?”
‎A dat din umeri și a spus: „Nu știu!
‎Cred că am uitat să mor.”
‎Deci Stamatis nu a început să exerseze. ‎Nu a început un regim nou.
‎De fapt, n-a făcut nimic conștient ‎ca să fie mai sănătos.
‎Tot ce a făcut a fost ‎să-și schimbe mediul.
‎Cred că, dacă ești supraponderal ‎și nesănătos în America,
‎probabil nu e vina ta.
‎Am scos partea ‎de activitate fizică din viața noastră
‎cu ajutorul dispozitivelor mecanice.
‎Nu poți merge mai mult de câțiva pași,
‎fără să dai peste fursecuri, ‎chipsuri sau sucuri.
‎Și suntem programați genetic ‎să poftim grăsime, sare și zahăr
‎și să ne odihnim când putem.
‎Am evoluat într-un mediu dificil și greu,
‎iar acum trăim ‎într-un mediu de ușurință și exces.
‎Cred că suntem victimele mediului nostru.
‎Și asta duce la o idee mai mare ‎că, dacă vrem o America mai sănătoasă,
‎trebuie să ne modelăm mediul după mediile
‎care produc ‎cei mai longevivi oameni de pe planetă,
‎adică zonele albastre.
‎TRĂIEȘTE PÂNĂ LA 100 DE ANI: ‎SECRETUL ZONELOR ALBASTRE
‎După ce am explorat ‎toate aceste zone albastre,
‎am adunat mii de pagini de cercetare,
‎am acumulat ani de observație,
‎deși sunt locuri disparate,
‎începi să vezi cum apare un tipar.
‎Indiferent unde te duci în lume ‎și dai peste longevitate,
‎vezi aceleași lucruri întâmplându-se ‎iar și iar.
‎Deci, în general, nu fac sport.
‎În schimb, când se duc la serviciu, ‎la un prieten
‎sau la restaurant, ei se plimbă.
‎Au grădini în spate,
‎în care fac activitate fizică ‎de intensitate scăzută.
‎Nu au facilități mecanice
‎ca să le facă treburile casnice ‎sau pe cele din curte.
‎Ideea e că se mișcă natural
‎și cred că au mai multă activitate fizică
‎decât dacă s-ar duce la sală.
‎Asta e cheia sănătății. ‎Să te miști repede.
‎Vai de mine!
‎Au perspectiva corectă.
‎Suferă de aceleași stresuri ca noi,
‎dar au aceste ritualuri sacre zilnice,
‎care ajută la relaxarea stresului ‎și a inflamației.
‎Aș spune că, în general, sunt împăcat.
‎Nu ajută să te îngrijorezi.
‎Aparțin unei comunități bazate ‎pe credință,
‎în care se implică.
‎Fac sieste.
‎Beau cu prietenii.
‎De asemenea, au vocabular pentru scop.
‎Okinawanii au ‎ikigai.
‎Costaricanii au ‎plan de vida.
‎Dar ideea e că ei ‎știu de ce se trezesc dimineața
‎și își pun talentele la lucru ‎în fiecare zi.
‎SCOP
‎PERSPECTIVĂ
‎Când vine vorba de ceea ce mănâncă,
‎ideea e că le place mâncarea delicioasă.
‎Majoritatea e alcătuită ‎din alimente integrale, pe bază de plante,
‎ca cerealele integrale,
‎verdețurile,
‎tuberculii precum cartofii dulci,
‎nucile.
‎Fasolea e piatra de temelie ‎a fiecărei diete longevive din lume.
‎Și veștile bune? Există și puțin vin.
‎Care e cel mai bun ceai de băut zilnic?
‎Vinul.
‎Deci e vorba și despre ce nu mănâncă.
‎Okinawanii au o vorbă ingenioasă
‎„hara hachi bu”,
‎care le amintește să se oprească ‎din mâncat când stomacul e 80% plin.
‎Mănâncă cu familia.
‎Își exprimă recunoștința înainte de masă
‎și o fac încet
‎pentru că vorbesc cu mâncarea lor,
‎așa că, la sfârșitul zilei, ‎nu mănâncă prea mult.
‎MĂNÂNCĂ CUMPĂTAT
‎Cel mai important e cum se conectează.
‎Este probabil 50% ‎din formula longevității,
‎faptul că pun familia pe primul loc.
‎Am descoperit că își țin ‎părinții în vârstă în apropiere,
‎spre deosebire de a-i pune într-un azil.
‎Investesc în partenerii și în soții lor, ‎ca să rămână împreună
‎și investesc și în copiii lor
‎ca ei să nu-i trimită la azile de bătrâni.
‎Apoi acordă o atenție specială ‎cercului lor social imediat.
‎Okinawanii îi spun ‎moai,
‎dar e un cerc de prieteni ‎în care investești pe viață.
‎Să ai prietenii potriviți ‎e cel mai mare secret
‎ca să-i ajuți pe cei ‎din zona albastră să facă ce trebuie
‎și să evite lucrurile greșite,
‎ca să nu dezvolte o boală ‎care le va scurta viața.
‎FAMILIE
‎CONECTEAZĂ-TE
‎Deci știu, fără îndoială,
‎că acești numitori comuni ‎ai celor cinci zone albastre funcționează.
‎Acum aveam nevoie ‎de șansa de a dovedi asta.
‎După ce vorbește primarul, ‎dacă interveniți…
‎Bine.
‎- Bine? ‎- Grozav.
‎Bine. Sunteți gata?
‎ORAȘUL ALBERT LEA ‎MINNESOTA
‎Scopul acestui proiect este de a da încă ‎10.000 de ani de speranță de viață.
‎Pare un număr mare, dar ce înseamnă asta?
‎Scopul e să oferim ‎participanților din Albert Lea
‎încă doi ani de speranță de viață.
‎În 2009, m-am gândit
‎să iau ideile ‎pe care le-am învățat în zonele albastre,
‎să le aplic în America
‎și să le punem în practică ‎într-o comunitate care are nevoie de ele.
‎Am contactat cei mai buni experți.
‎Mi-au spus că, dacă vreau să creeze ‎o zonă albastră,
‎să încep cu o populație de 20.000.
‎Sunt destui oameni ca să ai primărie.
‎Am ales un oraș de 18.000 de oameni numit
‎Albert Lea, din Minnesota.
‎Ca majoritatea orașelor mici, ‎reflecta sănătatea restului Americii,
‎dar avea structura unui oraș frumos.
‎Îmi amintesc prima noastră zi ‎în Albert Lea.
‎Am adus toți liderii orașului într-o sală ‎și am făcut o prezentare.
‎Înseamnă că vor părea ‎și se vor simți mai tineri.
‎Ar trăi mai mult
‎și ar avea rate mai mici ‎de boli cardiovasculare.
‎Iar oamenii erau derutați.
‎Aveam emoții
‎pentru că mă gândeam că nu înțeleg.
‎Aveți întrebări?
‎Îmi amintesc ‎că agentul de asigurări local,
‎un tip înalt,
‎s-a ridicat și a zis: ‎„Orașul are nevoie de asta.”
‎Și Bob Graham, ‎un alt om de bază al orașului,
‎un tip mai în vârstă, a spus: „Da, ‎trebuie să facem să se întâmple aici.”
‎și apoi,
‎după ce o confirmă lideri, ‎toți se raliază la idee.
‎LANSAREA PROIECTULUI ZONA ALBASTRĂ ‎VARA 2009
‎Am dezvoltat ceva ‎numit Testul Vitalității Adevărate
‎pentru a calcula speranța medie de viață.
‎Apoi le-am aflat masa corporală, ‎ce mănâncă
‎și multe alte comportamente de sănătate,
‎care ne-au oferit un punct de început.
‎Apoi am început să le schimbăm ‎metodic mediul,
‎puțin câte puțin.
‎Călătorind prin cele cinci zone albastre ‎știam acum
‎ce fac oamenii longevivi ‎ca să trăiască mult timp.
‎Mâncau cumpătat. Se mișcau natural.
‎Aveau o perspectivă corectă ‎și știau să se conecteze.
‎Dar marea provocare ‎a fost să punem în funcțiune aceste idei.
‎Primul lucru pe care l-am încercat ‎a fost ideea de ‎moai.
‎Am adunat oameni din Albert Lea ‎și i-am împărțit în grupuri.
‎Și nici nu știam dacă va funcționa. ‎Habar n-aveam.
‎I-am provocat. ‎„În următoarele zece săptămâni,
‎Vreau să mergeți împreună.”
‎Și știți ce? Câțiva ani mai târziu, ‎s-a raportat
‎că aproape jumătate din prietenii ‎au durat,
‎grație ‎moai-ilor.
‎Alice, v-ați fi întâlnit vreodată ‎dacă nu era grupul acesta?
‎Nu, nu cred.
‎- Prietenii noi? ‎- Prietenii noi.
‎Toate zonele astea albastre au ‎un vocabular special.
‎Loma Linda ne-a învățat ‎despre puterea voluntariatului,
‎a grijii față de ceilalți.
‎Le-am creat imediat ‎oportunități de voluntariat.
‎Știm că cei care se oferă voluntari ‎au rate mai mici de boli de inimă.
‎Cântăresc mai puțin
‎și au costuri medicale mai mici.
‎Și apoi începem să aducem ‎politicile alimentare,
‎apoi magazine alimentare mai sănătoase
‎și restaurante mai sănătoase.
‎Apoi, în sfârșit,
‎era o stradă mare care murea încet
‎și din cele patru cartiere din Albert Lea,
‎niciuna dintre ele nu avea un drum liber ‎spre centru.
‎Am lucrat cu primăria pentru a-l face ‎mai ușor de parcurs și mai locuibil.
‎Am făcut piste de biciclete.
‎Am pus poteci ‎pe lângă un lac din apropiere
‎și am construit trotuare
‎ca oamenii din cartierele din Arbert Lea ‎să poată merge pe jos până în centru.
‎PESTE UN AN
‎Așa că am repetat testul de vitalitate
‎și am descoperit că speranța de viață era ‎mai mare decât credeam,
‎și a generat atâta entuziasm,
‎încât televiziunea națională a venit ‎pentru a relata.
‎Te-ai descurcat și mai bine.
‎Sperai să adaugi ‎doi ani la viața oamenilor
‎și ai adăugat…
‎-3,1 ani. E uimitor. ‎-3,1 ani!
‎EFORTUL ORAȘULUI ALBERT LEA ‎DE A DEVENI SĂNĂTOS - UN SUCCES
‎ORAȘUL MINNESOTA DEVINE SĂNĂTOS, ‎ADAUGĂ LONGEVITATE
‎CAMPANIA DE SĂNĂTATE SE PRELUNGEȘTE ‎SPERANȚA DE VIAȚĂ
‎Deci știam că putem fabrica ‎o zonă albastră în America,
‎dar ar putea funcționa pentru o națiune?
‎Această întrebare m-a dus ‎în cealaltă parte a planetei,
‎unde am găsit o insulă care oferea ‎o viziune pentru o viitoare zonă albastră,
‎o zonă albastră îmbunătățită.
‎Singapore e o societate complet fabricată.
‎Aici avem această insulă ‎din Asia de Sud-Est,
‎cu doar 48 km lungime și 25 km lățime.
‎E o societate urbană complexă,
‎plină de clădiri futuriste ‎și 5,8 milioane de locuitori.
‎Dar nu numai că produce ‎cea mai fericită populație din lume,
‎după multe criterii,
‎e și una dintre cele mai bogate.
‎Și ceea ce o face extraordinară e că, ‎dacă te întorci cu o generație în urmă,
‎Singapore era un sat pescăresc ‎cu speranță de viață sub medie.
‎Și acum, un studiu global arată
‎că are cea mai sănătoasă speranță ‎de viață din lume,
‎unde o persoană poate trăi sănătos ‎fără boală sau handicap.
‎Deci, domnule dr. Chow, vă întreb,
‎suntem aici, în Singapore,
‎pentru că studiile arată ‎că oamenii de aici
‎au cea mai lungă speranță ‎de viață sănătoasă din lume
‎și ne-am gândit ‎că dumneavoastră sunteți exemplul perfect.
‎Aveți 93 de ani și încă faceți operații.
‎Încă faceți caligrafie.
‎Cum explicați această ‎vitalitate incredibilă?
‎Nu mă așteptam să pot trăi până azi.
‎Îmi place munca asta.
‎Îl tratez pe pacient. Atunci simt bucuria.
‎Ce urmăm să facem?
‎- Vă verific tensiunea. ‎- Bine. Trebuie să…
‎Foarte bine!
‎Ce bine! Cât am?
‎122 cu 80. E foarte standard.
‎- Bine. ‎- Da.
‎Dacă aș vrea să trăiesc ‎până la 100 de ani,
‎ce sfat mi-ați da?
‎- Muncește din greu zilnic și fii sincer! ‎- Da.
‎Muncește din greu, fii sincer.
‎Da. Cea mai important, umil.
‎- Umil. ‎- Nu e ușor să fii umil.
‎Sunteți un bun jucător de tenis. ‎Am aflat că, dintre toate sporturile,
‎cei care joacă tenis au ‎cea mai mare speranță de viață.
‎A fost pentru tenis?
‎Nu, pentru karaoke.
‎- Karaoke? ‎- Da.
‎Uimitor! Vă pricepeți la toate.
‎Am petrecut aproape 20 de ani ‎găsind aceste zone albastre
‎și, în majoritatea,
‎e o cultură existentă de sute de ani ‎sau chiar de o mie de ani.
‎Dar, în anii '60, speranța de viață era ‎cu 20 de ani mai mică decât în prezent.
‎- Da. ‎- Cum reușește Singapore?
‎Nu avem resurse naturale.
‎Oamenii sunt resursele noastre naturale.
‎Să fii în politică înseamnă ‎să îmbunătățești viețile oamenilor.
‎De aceea, în Singapore, ‎avem pedepse foarte mari pentru droguri
‎și pentru cei care au arme,
‎ca oamenii noștri să nu se teamă ‎pentru siguranța lor,
‎dar nu e doar asta.
‎E o zicală în serviciul public.
‎„Politica e implementare. ‎Implementarea înseamnă politică.”
‎Singapore funcționează pe bază ‎de imbolduri.
‎Avem un război împotriva diabetului, ‎în Singapore.
‎Oamenii consumă prea mult zahăr. ‎Mănâncă greșit.
‎Deci, ce facem? ‎Ce face guvernul din Singapore?
‎Încearcă să ajute lumea ‎să se ajute singură.
‎În ultimele decenii,
‎mediul alimentar din Singapore ‎nu a fost sănătos.
‎Aveau mâncare proastă.
‎Aveau mult ulei și zahăr în mâncare.
‎Dar au reușit să ia măsuri ‎pentru a-și schimba mediul
‎ca să fie mai ușor ‎să facă alegeri sănătoase.
‎De exemplu, orezul brun ‎e mai sănătos decât cel alb.
‎Orezul brun are mai multe fibre,
‎așa că subvenționează orezul brun ‎ca să fie mai accesibil și mai popular.
‎Sucuri, băuturi îndulcite cu zahăr,
‎prima sursă de zahăr rafinat ‎în majoritatea dietelor.
‎Singapore a făcut o înțelegere
‎pentru a limita ‎cantitatea de zahăr permisă în suc,
‎o idee aproape nemaiauzită ‎în locuri ca Statele Unite.
‎Apoi, în cele din urmă, ‎creează un program pentru vânzători,
‎vânzătorii ambulanți,
‎pentru a pune un semn ‎dacă oferă mâncare mai sănătoasă
‎să atragă clienții ‎care vor o alegere mai sănătoasă.
‎Creând acest mediu,
‎cu imbolduri și opțiuni sigure,
‎pentru a face alegerea sănătoasă ‎alegerea inevitabilă.
‎E cea mai dens populată țară din lume.
‎Conducem în orele de vârf, ‎iar traficul nu e rău.
‎Da, din cauza costului ridicat ‎al mașinilor.
‎Iar mașina asta costă 100.000 ‎de dolari în Statele Unite.
‎Cât costă mașina asta în Singapore?
‎250.000.
‎- Deci de două ori și jumătate mai mult. ‎- Da.
‎Apoi trebuie să plătești dreptul ‎de a conduce.
‎- Da. ‎- Cât costă?
‎Da, acum, asta înseamnă cam ‎100.000 de dolari din Singapore.
‎Doar actele, fără mașină, nimic.
‎Așa că tot aud despre asta și mă întreb,
‎„Care este logica ‎în a face mașinile extrem de scumpe?”
‎Ca să înțeleg asta, am descoperit ‎că trebuie să te uiți la America.
‎După Al Doilea Război Mondial, ‎am avut o economie atât de bună,
‎încât am construit case noi ‎în afara orașelor.
‎Pentru a ajunge în suburbii, ‎am construit autostrăzi,
‎oamenii trebuind să parcurgă distanțe mari ‎și așa s-a creat dependența de mașini.
‎Visul american spunea că poți să-ți iei ‎o casă cu curte și o mașină
‎și să conduci la muncă în oraș.
‎Iar costul e că străzile care odată ‎au fost proiectate pentru pietoni
‎au fost extinse ‎pentru a face mai multe benzi auto.
‎Azi petrecem cam de două ori mai mult timp ‎în mașini decât în anii '80.
‎Asta e grozav pentru companiile auto ‎și restaurantele fast-food,
‎dar și noi am crezut în asta.
‎Pe măsură ce Singapore a crescut ‎s-a confruntat probabil cu ceva similar,
‎căci populația ‎acestei insule mici s-a extins.
‎Dacă toată lumea ar avea două mașini,
‎ar însemna zece milioane de mașini ‎pe această bucată mică de pământ,
‎cum ar arăta orașul?
‎Un ambuteiaj.
‎Nimeni nu pleacă nicăieri.
‎În Statele Unite, ‎80% dintre oameni dețin mașini,
‎iar aici cam 11%,
‎dar totuși nu vezi oameni ‎care au probleme de deplasare.
‎Transportul public e foarte convenabil.
‎Oriunde ai locui,
‎în aproximativ zece, 15 minute, ‎ajungi pe jos până la o gară.
‎Transportul public din Singapore e atât ‎de răspândit și accesibil
‎încât e folosit zilnic ‎de aproape jumătate din populație,
‎față de media americană de 5%.
‎Oamenii ajung la trenuri și autobuze ‎folosind piste de biciclete
‎și pasarele protejate ‎plătite din taxele auto,
‎care trec adesea prin unul din cele 350 ‎de parcuri de pe insulă.
‎Aici găsiți programe ‎de exerciții sponsorizate de guvern,
‎care creează comunitate și prietenie
‎și toate acestea favorizând oamenii ‎în detrimentul mașinilor.
‎NG BEE KIA ‎77 DE ANI
‎Ați fost mereu în formă?
‎Am venit din Hong Kong, ‎unde nu aveam facilități sportive.
‎NGAI HIN KWOK ‎73 DE ANI
‎Când am venit în Singapore, ‎am văzut peste tot asemenea facilități,
‎așa că am început să exersez la bare.
‎Fiecare complex are un colț de fitness.
‎Iar guvernul ne încurajează ‎să facem exerciții.
‎Deci, cum vă deplasați? Aveți mașini?
‎Mă deplasez cu metroul ‎ca să fac cumpărături.
‎Încă lucrez, așa că merg cu metroul.
‎Câți kilometri mergeți pe zi?
‎Peste 10.000 de pași.
‎Sunt cam șase kilometri de mers, ‎ceea ce durează o oră și jumătate.
‎Aveți parte de trei ori mai multă ‎activitate fizică doar trăindu-vă viața
‎decât dacă v-ați antrena.
‎Suntem foarte norocoși.
‎O altă dimensiune interesantă a Singapore
‎e că peste 80% dintre locuitori ‎au propria lor casă.
‎Când au propria casă, ‎au mai multă grijă de ea.
‎Investesc în vecini. ‎Ai o comunitate mai bună.
‎Un exemplu excepțional ‎este Kampung Admiralty,
‎un proiect de locuințe subvenționate ‎de guvern.
‎E proiectat pentru cetățenii ‎de peste 55 de ani să dețină propria casă.
‎E un ‎kampung, ‎care înseamnă „sat” în limba malay,
‎viziunea echipei era: ‎cum creăm un ‎kampung ‎aici?
‎Conceptul simplu e un ‎club sandwich.
‎- Un ‎club sandwich? ‎- Da.
‎Vrem să punem toți utilizatorii ‎pe verticală. Da.
‎În vârf, apartamente pentru bătrâni.
‎Acoperișurile sunt peisagistice.
‎Deci așa e. ‎Ajută bătrânii să rămână activi.
‎Al doilea e centrul medical.
‎Stratul de jos e piața publică,
‎un loc unde oamenii pot găsi ‎mult spațiu pentru interacțiune.
‎Locuitorii din jur
‎trec mereu prin clădire ca să ia trenul.
‎Deci, e ușor să ajungi aici ‎cu transportul în comun?
‎Așa că nu-i împingi neapărat ‎să fie împreună,
‎ci le dai doar un ghiont.
‎Creezi un spațiu în care se vor ciocni.
‎Corect.
‎Când mă gândesc la Costa Rica, la Okinawa ‎sau la Sardinia,
‎văd oameni care locuiesc într-un sat.
‎Sunt foarte apropiați de natură.
‎Bătrânii și tinerii interacționează.
‎Există un centru unde pot lua masa.
‎Cred că e foarte vindecător,
‎dar uneori e ‎greu să cuantific științific asta.
‎A fost un studiu care a arătat
‎că interacțiunile sociale întâmplătoare ‎pe care le avem zilnic cu poștașul,
‎cu persoana pe care o întâlnești ‎la stația de autobuz,
‎cu baristele,
‎sunt un predictor mai bun al longevității ‎decât dieta și exercițiile fizice.
‎Și cred că oamenilor le scapă faptul
‎că singurătatea depinde de mediul nostru.
‎Fiindcă sunt în mediu, ‎e diferit de trecut.
‎Trăim într-un cadru foarte urbanizat
‎și trebuie să creăm un prototip ‎pentru prezent și viitor.
‎Cu mult înainte să mă pensionez,
‎mi s-a spus că unul dintre lucrurile
‎pe care nu trebuie să le fac ‎e să stau și să mă uit la televizor.
‎Asta te face o legumă.
‎Da, știu că trebuie să-mi ‎mențin corpul și mintea active,
‎să mă întâlnesc cu oamenii.
‎Ador asta.
‎Și apoi. Fiindcă niciun om ‎nu e o insulă, nu?
‎Trebuie să fii cu oamenii
‎ca să fii fericit.
‎Pentru că atunci ajungem ‎la următorul element.
‎Dacă nu ești fericit, nu poți trăi mult.
‎N-are rost să trăiești singur.
‎Să nu vorbești cu nimeni.
‎- Locuiți aici cu familia? ‎- Da.
‎Crezi că viața cu familia ajută ‎să trăiești mai mult?
‎Sigur.
‎Se bucură că sunt aici ‎și eu mă bucur că sunt aici.
‎Nepoții mei, am profitat de ocazie
‎ca să le dau meditații ‎la matematică, fiindcă
‎Sunteți mentorul lor?
‎Sunt destul de bun la matematică
‎și, în schimb, mă ajută cu calculatorul,
‎fiindcă sunt prost-bâtă la asta.
‎Prost-bâtă? Îmi place. ‎Deci încă o stradă cu două sensuri.
‎Da.
‎Doi? Acum, doi devine șase,
‎fiindcă sunt trei.
‎Cum contribuie tata la…
‎M-a ajutat cu cei mai mici,
‎când lucram cu normă întreagă. ‎Acum lucrez cu jumătate de normă.
‎Mă ajută să-i aduc pe cei mai mici acasă ‎când lucrez până târziu.
‎Se asigură că iau micul-dejun,
‎pentru că plec devreme ‎și uneori îi grăbesc și pe ei.
‎Îi scoate la micul-dejun
‎înainte să-i trimită la școală, da?
‎Sunt mama strictă. Eu sunt…
‎- Mama tigroaică? ‎- Eu sunt mama cu nuia.
‎- Și el e bunicul cu acadele. ‎- Bunicul cu acadele. Îmi place!
‎Și zice: „Dacă faceți calculele ‎și notați corect, primiți un dolar.”
‎Ador asta.
‎Credeți că, când veți deveni părinți,
‎vă veți invita părinții să locuiască ‎cu voi?
‎Cred că da.
‎Credeți?
‎Când părinții fondatori au început ‎să construiască Singapore
‎eram o națiune tânără,
‎erau mai mulți tineri decât bătrâni.
‎Dar, pe măsură ce ‎societatea s-a maturizat,
‎longevitatea, îmbătrânirea a devenit ‎o problemă.
‎Acum ne confruntăm ‎cu o problemă de îmbătrânire.
‎Până în 2030, 25% din populația noastră,
‎unul din patru, va fi peste 65.
‎Înseamnă că sistemul ‎de sănătate e stresat.
‎Încercăm să rezolvăm problema.
‎Guvernul s-a jucat cu ideea
‎de a face copiii să aibă grijă
‎de părinți.
‎Guvernul din Singapore are ‎o politică numită
‎subvenția pentru locuințe de proximitate,
‎care încurajează familiile să locuiască ‎una lângă alta.
‎Primești o sumă de bani
‎dacă ești părinte care aleg să trăiască ‎lângă copil
‎sau dacă copilul alege un apartament
‎într-o clădire de lângă tine.
‎Dacă copiii au grijă de părinți,
‎oamenii nu se îmbolnăvesc așa des.
‎Un studiu numit Aging Alone în America ‎a raportat că acum 100 de ani,
‎70% dintre văduvele americane ‎s-au mutat cu familiile lor.
‎Astăzi, aproape aceeași proporție ‎de văduve trăiește singură.
‎Subvenția pentru locuințe de proximitate ‎reușește să combată acest tip de tendință.
‎Între 2015 și 2018, ‎Consiliul de Dezvoltare a Locuințelor
‎a anunțat că vreo 11.000 de gospodării
‎au cumpărat apartamente în apropierea ‎părinților sau a copiilor căsătoriți
‎cu ajutorul subvenției de proximitate.
‎Știm că, în Statele Unite,
‎când pui un părinte în vârstă ‎într-un azil,
‎speranța lor de viață scade ‎între doi și șase ani.
‎Deci există ceva genial în ideea asta
‎că nu-i forțezi pe mama și pe tata ‎să locuiască cu tine,
‎dar îi stimulezi să locuiască ‎în apropiere,
‎ceea ce nu e numai bun pentru familie, ‎dar și mărește speranța de viață.
‎Dacă parcurgi rețelele de socializare ‎sau te uiți la hashtag-uri
‎în America, oricum, e vorba ‎de medicamente anti-îmbătrânire
‎și de programe de dietă și exerciții.
‎Dar Statele Unite e una ‎dintre cele mai prospere țări
‎din istoria lumii.
‎Dar trei sferturi dintre noi ‎sunt supraponderali sau obezi.
‎Fericirea a scăzut. ‎Speranța de viață a scăzut.
‎Ce face Singapore acum e scalabil?
‎Ar putea Statele Unite, de exemplu…
‎Spun mereu că Singapore ‎e sui-generis, unic în felul său.
‎Suntem o națiune mică.
‎E un oraș-stat, așa că asta ajută.
‎Noi, orașul, putem încheia ‎acorduri de liber schimb.
‎Putem negocia.
‎Dar unele măsuri ar putea fi împrumutate.
‎În primul rând, trebuie să ai o viziune ‎și o dorință și să ai aceste obiective.
‎Trebuie să ai oameni dispuși ‎să investească
‎în viață sănătoasă,
‎în familii sănătoase.
‎Cum creezi ‎acest parteneriat public-privat?
‎Cred că dacă le poți spune americanilor:
‎„Te pot ajuta să-ți reduci ‎costurile de sănătate”,
‎jumătate din luptă e câștigată.
‎Așa că faci argumentul economic ‎pentru a aduce un beneficiu uman.
‎- Da. ‎- Ce idee puternică!
‎Ce ne învață Singapore e că poți face ‎schimbări uriașe la nivel de populație.
‎Cred că cel mai puternic ‎instrument pe care-l avem
‎în a forma medii mai sănătoase ‎este prin politici
‎și asta e lecția ‎pe care trebuie să o învețe America.
‎Trebuie să identificăm politicile bune ‎și să punem în aplicare.
‎După ce am dovedit ‎că abordarea zonelor albastre
‎ar putea funcționa ‎într-un oraș mic, Albert Lea,
‎apoi am decis să îl scalăm.
‎Și am descoperit ‎că companiile de asigurări,
‎sistemele spitalicești ‎și fundațiile private
‎erau dispuse să facă investiția ‎pentru a menține orașele mai sănătoase.
‎Am reușit apoi să ducem ‎proiectul Zona Albastră de la Albert Lea
‎în orașele de plajă din Los Angeles,
‎în tot statul Iowa.
‎Proiectul Zona Albastră ‎continuă să ofere modalități simple
‎de a fi sănătos acolo unde locuiți.
‎Dar abia în Fort Worth, Cowtown,
‎am arătat că ar putea funcționa ‎oriunde în America.
‎Ne-am întâlnit cu primarul,
‎cu consiliul local, ‎cu directorul școlilor…
‎Rata obezității în Fort Worth ‎a scăzut cu 6%.
‎Un sondaj Gallup despre cel mai sănătos ‎oraș din America arată
‎că „Cowtown își schimbă melodia.”
‎Și, după cinci ani, Gallup a calculat ‎că am economisit în acel oraș mai mult
‎de un sfert de miliard de dolari pe an ‎în costurile preconizate de sănătate.
‎Mi-am dat seama că modul în care ‎am aplicat înțelepciunea din zona albastră
‎e de zece ori mai important
‎decât să o fi identificat în primul rând.
‎Ceea ce a făcut Zona Albastră acum ‎e să meargă în comunități
‎care vor să creeze un mediu mai bun.
‎Deci suntem aici în South Phoenix, ‎lansăm un proiect Zona Albastră.
‎Orice comunitate Zona Albastră începe ‎prin a fi ascultată.
‎Următorul pas e să facă ‎schimbări permanente
‎sau semipermanente în împrejurimile lor.
‎Mi-ar plăcea să aflu ‎care dintre cartierele voastre
‎ar putea fi îmbunătățite,
‎ca alegerea sănătoasă ‎să fie alegerea ușoară.
‎Aveam o grămadă de experți
‎și am început doar făcând o evaluare.
‎Aș spune ‎că e cea mai bună echipă din America.
‎Aș vrea să vă provoc
‎să ne spuneți ‎cum vom crește nivelul fericirii,
‎speranța de viață.
‎Avem un spațiu deschis. Ce facem cu el?
‎Fă un parc!
‎Un loc unde comunitatea s-ar putea uni,
‎unde ai avea grădini. ‎Ai putea avea grădini comunitare,
‎care le vor permite să aprecieze ‎mâncarea mai sănătoasă,
‎dar oamenii trebuie să învețe ‎cum să facă asta.
‎Trebuie să aibă semințe ‎și trebuie să fie încurajați.
‎Ai o singură opțiune ‎și asta e să ieși pe o stradă aglomerată.
‎Oamenii nu vor să meargă pe jos.
‎Asta era o cale principală.
‎Trebuia să transporte 40.000 ‎de mașini înainte de autostrăzi.
‎Așa că astăzi nu mai poartă ‎nici pe departe acel trafic.
‎Dacă am scoate toate benzile, ‎cu excepția uneia în fiecare direcție,
‎trotuarele ar deveni folosibile.
‎Orașele au o putere uimitoare.
‎Dacă ai obiective clare,
‎în doar câțiva ani, ‎pot face transformări complete.
‎America, în următorii zece ani, ‎ar putea fi o zona albastră.
‎Tot ce trebuie să facem e ‎să mutăm accentul
‎de la a ne gândi că vom schimba ‎mintea a 330 de milioane de oameni
‎la a le schimba mediul.
‎Imaginați-vă o comunitate ‎în care cele mai ieftine, mai accesibile
‎și mai delicioase alimente ‎sunt integrale, pe bază de plante.
‎Imaginați-vă drumuri ‎care nu sunt doar pentru mașini,
‎ci și pentru oameni.
‎Unde e ușor să te conectezi ‎și să socializezi,
‎unde oamenii își pun scopul ‎să lucreze în fiecare zi.
‎Astea toate sunt lucruri ‎pe care ni le învață zonele albastre.
‎Avem o nouă lentilă
‎pentru a vedea cum să generăm sănătate ‎și bunăstarea în țara noastră,
‎o rețetă legitimă pentru longevitate.
‎Dar, la urma urmei, marea epifanie e
‎că aceleași lucruri care ne ajută să trăim ‎o viață lungă și sănătoasă
‎sunt cele care fac ‎ca viața să merite trăită.
‎Serialul a fost creat în scop informativ,
‎nu ca să ofere sfaturi medicale ‎sau de sănătate.
‎Consultați-vă medicul ‎când vine vorba de sănătate
‎sau înainte de a schimba dieta, ‎exercițiile fizice sau stilul de viață.
‎Subtitrarea: Andra Foca