Jag vill berätta om den person
som förändrade hela mitt sätt att tänka på blå zoner,
en man som bodde på Ikaria, i Grekland, som hette Stamatis Moraitis.
Där är han.
Som ung lämnar Stamatis Ikaria och flyttar till USA
för att skapa ett liv åt sig själv.
En hårt arbetande grek får jobb som målare och börjar tjäna pengar.
Han tjänar nog för att köpa en Chevrolet,
gifta sig med en grekisk-amerikanska, och köpa ett hus i förorten.
Han får några barn, lever ett fint amerikanskt liv.
Men vid 66 års ålder börjar han bli andfådd.
Han går till tre läkare, som alla ger honom samma diagnos.
"Obotlig lungcancer. Du är nog död om sex månader."
Han säger till sig själv: "Jag kan bli begravd här i USA,
eller så kan jag bli begravd på Ikaria, i mina förfäders land."
Så han och hans fru flyttar till Ikaria för att dö.
De kommande sex månaderna börjar han andas luften där,
han dricker det inhemska vinet.
Han återförenas med sina vänner
och han anlägger en vingård.
Och han tänker för sig själv:
"Jag lever inte länge nog för att få se druvorna, men min fru kommer att göra det,
och hon kommer att tänka på mig när hon skördar dem."
Månaderna går,
sen ett år,
och fler år.
Hur mår du? Dan Buettner, trevligt att träffas.
Tack.
Jag trodde att du skulle se gammal ut.
Jag är gammal.
Men du ser inte gammal ut.
Trettiofem år senare, när jag träffade honom vid 102,
är han inte bara vid liv, utan han skördar sina druvor.
Jag frågade honom: "Vad är din hemlighet?"
Han rycker på axlarna och säger: "Jag vet inte!"
"Jag glömde väl att dö."
Stamatis började inte träna mer. Han började inte äta nya mediciner.
Han gjorde faktiskt inget medvetet för att försöka bli friskare.
Han bytte bara omgivning.
Jag tror att om du är överviktig och ohälsosam i USA
så är det nog inte ditt fel.
Vi har ersatt fysisk aktivitet
med mekanik.
Man behöver inte gå långt
förrän man ser kakor, chips och läsk.
Vi är genetiskt programmerade att sukta efter fett, salt och socker
och vila när vi kan.
Vi utvecklades i en svår miljö med brist på saker,
och nu lever vi i en miljö av lätthet och överflöd.
Jag tror att vi är offer för vår miljö.
Det leder till idén att om vi vill ha ett friskare USA,
så måste vi forma vår miljö som miljöerna är
på platser där människor lever längst på jorden.
Det vill säga de blå zonerna.
LEV TILL 100: DE BLÅ ZONERNAS HEMLIGHETER
Efter att ha utforskat alla dessa blå zoner,
samlat tusentals sidor med forskning,
samlat många års observationer…
Trots att det är olika platser
börjar man se ett mönster dyka upp.
Oavsett vart man åker i världen och ser lång livslängd,
så ser man samma saker hända om och om igen.
De tränar i stort sett inte.
Men varje gång de går till jobbet eller en vän
eller äter ute, blir det en promenad.
De har trädgårdar
där de utför skonsam, lågintensiv fysisk aktivitet.
De har inte mekaniska bekvämligheter för att göra sitt hushållsarbete.
Poängen är att de rör sig naturligt,
och jag tror att de får mycket mer fysisk aktivitet
än om de gått till gymmet.
Det här är nyckeln till hälsa. Att röra sig fort.
Titta där!
De har rätt inställning.
De lider av samma påfrestningar som vi,
men de har heliga dagliga ritualer
för att avlasta stressen och inflammationen som följer med den.
Jag brukar vara till freds.
Oro kan inte hjälpa dig.
De tillhör en trosbaserad gemenskap,
och de går dit.
De tar tupplurar.
De kör happy hour.
De har även en vokabulär för syfte.
I Okinawa har de ikigai.
I Costa Rica har de plan de vida.
Poängen är att de vet varför de vaknar på morgonen
och de använder sina gåvor varje dag.
INSTÄLLNING
När det gäller maten är den stora grejen att de njuter av utsökt mat.
De allra flesta äter icke-processerad, växtbaserad mat,
som fullkorn,
grönsaker,
knölar som sötpotatis,
nötter.
Bönor verkar vara hörnstenen i kosten i alla blå zoner.
Och de goda nyheterna? Det är lite vin.
Vilket är det bästa teet att dricka?
Vin.
Det handlar även om vad de inte äter.
Okinawanerna har ett genialt ordspråk,
"hara hachi bu,"
för att sluta äta när magen är 80 procent full.
De äter med familjen.
De uttrycker tacksamhet före sin måltid,
och de saktar ner
för att de pratar under måltiden.
De stoppar inte i sig för mycket av bara farten.
Så det viktigaste är hur de förenas.
Det är nog 50 procent av livslängdsformeln,
att de sätter familjen först.
De har sina åldrande föräldrar i närheten
istället för att sätta dem på ålderdomshem.
De engagerar sig i sina partners, så folk håller ihop.
De engagerar sig i sina barn, så att de inte sätter dem på äldreboenden.
Sen lägger de särskild vikt vid sin närmsta sociala krets.
Okinawanerna kallar det moai,
vilket är en vänkrets man investerar i för livet.
Att ha rätt vänner är den största hemligheten
bakom att de gör rätt saker
och undviker fel saker,
så att de inte utvecklar en sjukdom som gör livet kortare.
SAMHÖRIGHET
Så jag vet, utan tvekan,
att de här gemensamma nämnarna funkar!
Det jag behövde var en chans att bevisa det.
Om du tar över efter borgmästaren…
Okej, bra.
-Okej? -Toppen.
Okej. Är ni redo?
Målet med projektet är att ge 10 000 års extra livslängd.
Det låter som ett stort nummer, men vad betyder det?
Målet är att ge deltagare i Albert Lea
två års extra livslängd.
År 2009 började jag tänka:
"Kan jag ta idéerna i de blå zonerna,
tillämpa dem i USA,
och implementera dem i ett samhälle som verkligen behöver det?"
Jag kontaktade de som var experter då.
De sa: "Om du vill skapa en blå zon,
börja med en stad med 20 000 människor."
I en så stor stad finns det ett stadshus.
Vi valde en stad med 18 000 personer:
Albert Lea, Minnesota.
Som de flesta små städer,
återspeglade den hälsan i resten av USA,
men det var en vacker stad i grunden.
Jag minns första dagen i Albert Lea.
Stadens ledare samlades i ett rum, och jag höll en presentation.
De kommer att se yngre ut och känna sig yngre.
De borde leva längre,
och ha lägre frekvens av hjärt-kärlsjukdomar.
Och folk är lite förvirrade.
Jag svettades
och tänkte: "De fattar inte."
Några frågor?
Men jag minns att försäkringssäljaren från State Farm,
en lång snubbe,
reste sig upp och sa: "Den här staden behöver det här."
Och Bob Graham, en annan av stadens kraftkarlar,
en äldre herre, sa: "Ja, vi måste genomföra det här."
Och sen,
när ledarna säger det, faller det som dominobrickor.
BLÅ ZON-PROJEKTET KICKOFF-SAMLING - SOMMAREN 2009
Vi utvecklade "det sanningsenliga vitalitetstestet"
för att beräkna genomsnittlig livslängd.
Vi fick veta deras BMI, vad de åt,
och många andra hälsobeteenden,
vilket gav oss en startpunkt.
Sen började vi metodiskt förändra deras miljö,
bit för bit.
Efter att ha besökt de blå zonerna visste jag
vad de längst levande människorna gjorde för att leva länge.
De åt med förnuft. De rörde sig naturligt.
De hade rätt inställning och de kände samhörighet med andra.
Men den stora grejen var att försöka få det att fungera.
Det första vi testade var idén om en moai.
Vi samlade invånarna i Albert Lea och delade in dem i små grupper.
Jag visste inte alls om det skulle funka.
Jag utmanade dem. "Under de kommande tio veckorna
vill jag att ni går tillsammans."
Och några år senare rapporterades det
att nästan hälften av dessa relationer varade,
tack vare dessa moais.
Alice, hade ni nånsin stött på varandra om inte för den här gruppen?
Nej, det tror jag inte.
-Helt ny vänskap? -Ny vänskap.
Alla de blå zonerna har ett ord för syfte.
Loma Linda visade oss kraften i volontärarbete,
att ta hand om andra.
Vi skapade omedelbart volontärmöjligheter för dem.
Volontärer har lägre frekvens av hjärtsjukdomar.
De väger mindre
och de har lägre hälsokostnader.
Sedan börjar vi införa matpolicyer,
och vi får hälsosammare mataffärer
och hälsosammare restauranger.
Och slutligen…
Deras huvudgata var fin, men ganska nedgången,
och från de fyra kvarteren i Albert Lea
fanns det ingen direkt gångväg till centrum.
Så vi jobbade med staden för att göra den mer promenadvänlig,
vi byggde cykelbanor.
Vi la gångstigar runt en sjö i närheten
och byggde trottoarer
så att folk från nästan alla kvarter i Albert Lea kunde gå till centrum.
Vi erbjöd vitalitetstestet en andra gång
och upptäckte att livslängden ökade mer än vi trott.
Det skapade ett enormt intresse
och tevebolag kom hit och rapporterade om det.
Det gick bättre än väntat.
Du hoppades på att ge folk två år till, och du har lagt till…
-3,1 år. Det är fantastiskt. -3,1 år!
ALBERT LEAS HÄLSOINSATS SES SOM EN FRAMGÅNG
STADEN I MINNESOTA BLIR HÄLSOSAM, LIVSLÄNGDEN ÖKAR, TILLSAMMANS
HÄLSOKAMPANJ ÖKAR INVÅNARNAS LIVSLÄNGD
Nu visste vi att vi kunde skapa en blå zon i USA.
men kan det fungera för en nation?
Den frågan tog mig till andra sidan planeten,
där jag hittade en ö som erbjöd en vision för en framtida blå zon,
en blå zon 2.0.
Singapore är ett tillverkat samhälle.
Här har vi en liten ö i Sydostasien,
bara cirka 50 kilometer lång och 25 kilometer bred.
Det är ett komplicerat stadssamhälle
fyllt med futuristiska höghus och 5,8 miljoner invånare.
Den producerar inte bara världens lyckligaste befolkning
på många sätt, utan den är även en av de rikaste.
Det märkliga är att om man går tillbaka lite över en generation
så var Singapore i princip en fiskeby med under genomsnittlig livslängd.
Och nu visar en global studie
att de har den hälsosammaste livslängden i världen,
där en person kan leva med hälsan i behåll utan sjukdom eller handikapp.
Dr Chow, låt mig fråga dig…
Vi är här i Singapore
eftersom studier visar att folk här
har den längsta hälsosamma livslängden i världen,
och det slår oss att du är ett perfekt exempel på det.
Du är 93 år gammal och opererar fortfarande.
Du skriver kalligrafi.
Hur förklarar du den här otroliga vitaliteten?
Jag trodde aldrig att jag kunde leva till idag.
Jag gillar det arbetet.
Jag behandlar patienten. Då känner jag glädje.
Vad ska vi göra nu?
-Kolla ditt blodtryck. -Okej. Jag måste…
Mycket bra!
Bra! Vad har jag?
122 över 80. Det här är som genomsnittet.
-Bra. -Ja.
Så om jag ville leva tills jag är 100,
vilket råd skulle du ge mig?
-Vi måste jobba hårt varje dag. -Ja.
Jobba hårt, var ärlig.
Ja. Sen viktigast, var ödmjuk.
-Ödmjuk. -Det är inte lätt.
Jag hörde att du är en bra tennisspelare. Jag upptäckte att av alla sporter
så har folk som spelar tennis den högsta förväntade livslängden.
Var det för tennis?
Det här är karaoke.
-Karaoke? -Ja.
Det är fantastiskt. Du är bra på allt.
Jag har tillbringat större delen av 20 år med att hitta de blå zonerna,
och i de flesta
är det en kultur som har funnits i hundratals år eller årtusenden.
Men livslängden här på 60-talet var 20 år kortare än den är idag.
-Ja. -Hur uppnår Singapore det?
Vi har inga naturresurser.
Människor är vår naturresurs.
Att hålla på med politik handlar om att förbättra människors liv.
Det är därför vi i Singapore har väldigt stränga straff på droger
och för folk som bär vapen,
så att vårt folk inte fruktar för sin säkerhet.
Men det är inte bara det.
Vi har ett talesätt inom statsförvaltningen.
"Policyn är genomförandet. Genomförandet är policyn."
Singapore byggs på knuffar.
Det finns ett krig mot diabetes i Singapore.
Folk får i sig för mycket socker. De äter fel mat.
Vad ska vi göra? Vad gör regeringen i Singapore?
De försöker hjälpa folk att hjälpa sig själva.
Under tidigare årtionden var maten i Singapore inte så hälsosam.
De åt skräpmat.
De hade mycket olja och socker i maten.
Men de kunde vidta åtgärder för att förändra miljön
så att det blev lättare att göra hälsosamma val.
Till exempel är brunt ris mycket hälsosammare än vitt.
Brunt ris innehåller mer fiber,
så de subventionerar brunt ris
för att göra det billigare och populärare.
Läsk, socker-sötade drycker,
är den främsta källan till raffinerat socker i de flesta dieter.
I Singapore valde man
att sänka mängden socker i läsk,
en idé som vore nästan otänkbar i länder som USA.
Och de skapade ett program för försäljare,
eller gatuhandlare, som de kallas,
där de kan sätta upp en skylt om de säljer hälsosammare mat,
för att locka kunder som vill ha ett hälsosammare val.
De skapar en miljö
med knuffar och grundinställningar
för att göra det hälsosamma valet till det oundvikliga valet.
Det här är det mest tätbefolkade landet på jorden.
Vi kör under rusningstiden och trafiken är inte dålig.
Det beror på att det är dyrt att ha bil.
Den här bilen kostar runt 100 000 dollar i USA.
Vad kostar den här i Singapore?
250 000.
-Två och en halv gång mer. -Ja.
Sen måste man betala för rätten att köra, eller hur?
-Ja. -Vad kostar det?
Just nu kostar det cirka 100 000 singaporianska dollar.
Bara ett papper, ingen bil, ingenting.
Jag får jämt höra talas om det här, och frågar:
"Varför är det klokt att göra bilar så dyra?"
För att verkligen förstå det måste man titta på USA.
Efter andra världskriget hade vi en så bra ekonomi
att vi byggde nya hem ut från städerna.
Vi byggde motorvägar för att komma längre ut,
och folk fick köra längre sträckor, tills vi skapat ett beroende av bilar.
Den amerikanska drömmen om ett hus, en tomt och en bil
och köra till jobbet i storstaden.
Och kostnaden är att gatorna som en gång var designade för fotgängare
nu utökades till att göra fler körfält.
Vi tillbringar dubbelt så mycket tid i bilar nu, jämfört med på 1980-talet.
Allt det här är bra för bilföretag och snabbmatsrestauranger,
och vi trodde också på det.
Allteftersom Singapore växte fick de nog liknande problem
när befolkningen på ön expanderade.
Om alla hade två bilar,
så hade man tio miljoner bilar på den lilla ytan,
hur skulle det se ut?
En trafikstockning.
Ingen kommer någonvart!
Åttio procent av alla i USA äger en bil
och här är det cirka 11 procent,
men ändå ser man inte att folk har problem med att ta sig runt.
Kollektivtrafiken är väldigt bekväm.
Var du än bor,
kommer du till en tågstation på tio till femton minuter.
Singapores kollektivtrafik är så utbredd och tillgänglig
att den används av nästan hälften av befolkningen
jämfört med genomsnittet i USA på fem procent.
Folk når tåg och bussar via cykelbanor
och skyddade gångbanor som betalas av bilskatterna,
och de passerar ofta genom en av de 350 parkerna på ön.
Här finns regeringsstödda träningsprogram
som skapar gemenskap och vänskap,
och allt detta av att ge företräde åt folk framför bilar.
NG BEE KIA ÅLDER: 77
Har du alltid varit i så bra form?
Jag är från Hong Kong, där hade vi inga sportanläggningar.
NGAI HIN KWOK ÅLDER: 73
När jag kom till Singapore såg jag sportanläggningarna överallt,
så jag började med stång och pull-ups.
Det finns ett gym vid varje gathörn.
Och regeringen uppmuntrar oss att träna.
Hur tar ni er runt? Äger ni bilar?
Jag går till tunnelbanestationer och shoppar.
Jag tar tunnelbanan till jobbet.
Hur många kilometer går du om dagen?
Över 10 000 steg.
Det är nästan sex kilometers promenad, vilket tar en och en halv timme.
Du får tre gånger så mycket motion bara genom att leva
jämfört med när du tränar.
Vi har tur.
En annan intressant dimension i Singapore
är att över 80 procent av alla där äger sitt eget hem,
vilket gör att de tar bättre hand om det.
De engagerar sig i sina grannar.
Ett exceptionellt exempel är Kampung Admiralty,
ett prisvärt, statligt subventionerat bostadsprojekt.
Det är designat för att medborgare över 55 år ska kunna äga sina egna hem.
Detta är en kampung, vilket betyder "by" på malaysiska.
Teamets vision var att skapa en kampung här.
Det enkla konceptet är en club sandwich. Vi ska…
-En club sandwich? -Ja.
Vi vill lagra alla användare vertikalt.
Högst upp, lägenheter för äldre.
Vi har trädgårdar på taken.
Det hjälper de äldre att vara aktiva.
Det andra lagret är vårdcentralen.
Det nedre lagret är gallerian,
en plats där människor kan umgås och göra saker.
De som bor i närheten
strömmar genom byggnaden för att ta tåget.
Så det är lätt att ta sig hit med kollektivtrafik?
Ni pressar inte ihop dem,
utan ni knuffar ihop dem.
Man skapar ett utrymme där de stöter på varandra.
Precis.
När jag tänker på Costa Rica eller Okinawa eller Sardinien,
ser jag folk som bor i en by.
De är väldigt nära naturen.
Gamla och unga interagerar.
Det finns ett centrum där man kan äta.
Det är helande,
men ibland är det svårt att vetenskapligt kvantifiera det.
En studie har faktiskt visat
att de sociala interaktionerna vi har under dagen med brevbäraren,
personen du träffar vid busshållplatsen,
baristorna,
är en bättre förutsägelse för livslängd än kost och motion.
Det man missar
är att ensamhet är en funktion av vår miljö.
Miljön jag lever i nu skiljer sig från det förflutna.
Vi lever i en väldigt urban miljö
och vi måste skapa en prototyp för nutid och framtid.
Långt innan jag går i pension
säger de att man
inte ska sitta och titta på tv hela tiden.
Då blir du en potatis, en soffpotatis.
Jag vet att jag måste hålla både min kropp och mitt sinne aktivt,
gå ut och umgås med folk.
Jag älskar det.
Och sen… För att ingen man är en ö, eller hur?
Man måste vara med folk
för att vara lycklig.
Då kommer vi till nästa element.
Om du inte är lycklig kan du inte leva länge.
Det är meningslöst att leva ensam, utan att prata med någon.
-Bor du här med din familj? -Ja.
Tror du att det gör att du lever längre?
Definitivt, ja.
De är glada att jag är här, och jag är glad att vara här.
Mina barnbarn, jag tog chansen
att ge dem undervisning i matematik för att jag…
Du är deras lärare?
Jag är bra på matematik,
och i gengäld hjälper de mig med datorn
eftersom jag är en datoridiot.
Datoridiot? Jag älskar det. Ännu ett utbyte.
Ja.
Ett, två? Nu blir de två sex,
för det är gånger tre.
Hur hjälper din far till…
Han hjälpte till med mina yngre barn
när jag jobbade på heltid. Jag jobbar deltid nu.
Han hjälpte mig att hämta de yngre när jag jobbade sent.
Han ger dem frukost,
för jag brukar gå tidigt och skynda på dem.
De äter frukost ute med honom
innan han skickar dem till skolan.
Jag är den stränga mamman. Jag är…
-Tigermamma? -Jag är piskmamma.
-Och han är morotsmorfar. -Morotsmorfar! Jag älskar det!
Och han säger: "Om man har alla rätt på matten, får man en dollar."
Underbart.
När ni blir föräldrar, kommer ni
att bjuda era föräldrar att bo med er?
Jag antar det.
Du antar det?
När de började bygga Singapore
var vi en ung nation.
Det fanns fler unga människor än gamla.
Men när samhället mognade
blev livslängden, åldrandet, ett problem.
Nu har vi ett problem med gamla människor.
År 2030 kommer 25 procent av vår befolkning,
en av fyra, att vara över 65.
Det blir en belastning för sjukvårdssystemet.
Vi försöker lösa det här problemet.
Regeringen har funderat på
hur man får barn att vårda sina föräldrar
och ta hand om dem.
Regeringen i Singapore har en policy som kallas Närboende-bidraget.
Det uppmuntrar folk i familjer att bo nära varandra.
Man får en summa pengar
om man är en förälder som väljer att bo nära sin son eller dotter,
eller om ens son eller dotter väljer en lägenhet
i ett bostadsområde nära en själv.
Om barn tar hand om sina föräldrar
blir folk inte sjuka så ofta.
Enligt studien "Att åldras ensam i USA" så var det så att för 100 år sedan
bodde 70 procent av de amerikanska änkorna och änklingarna med sina familjer.
Idag bor nästan samma andel änkor och änklingar ensamma.
Singapores Närboende-bidrag
lyckas bekämpa den sortens trend.
Bostadsutvecklingsnämnden gick mellan 2015 och 2018
ut med att 11 000 hushåll
köpt lägenheter nära sina föräldrar eller gifta barn
med hjälp av Närboende-bidraget.
När man placerar en äldre förälder på ett ålderdomshem
sjunker deras livslängd med mellan två och sex år.
Det geniala med den här idén är
att du inte tvingar mamma och pappa att bo med dig,
men du uppmuntrar dem att bo i närheten.
Det gynnar inte bara familjen, utan det gör även att man lever längre.
Om man skrollar i sociala medier eller tittar på hashtag livslängd,
åtminstone i USA, handlar det om medicin mot åldrande
och kost- och träningsprogram.
Men USA är det mest framgångsrika landet
i världshistorien.
Men tre fjärdedelar av oss är överviktiga eller feta.
Lyckan har sjunkit. Livslängden har sjunkit.
Det som Singapore gör nu, är det skalbart?
Kan USA, till exempel…
Jag säger ofta att Singapore är sui generis, helt unikt.
Vi är en liten nation.
Det är verkligen en stadsstat, så det hjälper.
Vi kan skriva frihandelsavtal.
Vi kan förhandla.
Men vissa åtgärder kanske kan lånas.
Först måste man ha en vision och en önskan att ha de målen.
Sedan måste man ha människor som investerar
i att skapa hälsosamma liv,
friska familjer.
Hur skapar man ett partnerskap mellan den offentliga och privata sektorn?
Jag tror att om du kan säga till amerikanerna:
"Jag kan hjälpa er att sänka era sjukvårdskostnader,"
så är halva striden vunnen.
Man får det ekonomiska argumentet att skapa fördelar för människan.
-Ja. -Vilken otrolig idé.
Singapore lär oss att man kan göra stora förändringar i hela befolkningen.
Och jag tror att det kraftfullaste verktyget vi har
för att forma hälsosammare miljöer är genom policy,
och det är den läxan USA måste lära sig.
Vi måste identifiera bra policyer och genomföra dem.
Efter att ha bevisat att blå zoner kan fungera i en liten stad
ville jag göra det i större skala.
Och vi upptäckte att försäkringsbolag,
sjukhus och privata stiftelser
var villiga att investera i att hålla städerna hälsosammare.
Vi kunde sedan ta blå zon-projektet från Albert Lea
till strandstäder som Los Angeles
till hela delstaten Iowa.
Blå zon-projektet fortsätter lansera
enklare sätt att leva hälsosamt.
Men det var inte förrän Fort Worth, i Cowtown,
att vi visade att det här kan fungera var som helst i USA.
Vi träffade borgmästaren, kommunfullmäktige, skolchefen…
Barnfetman i Fort Worth har sjunkit med sex procent.
En Gallup-undersökning om USA:s hälsosammaste stad menar att:
"Cowtown ändrar melodi."
Efter fem år räknade Gallup ut att vi sparade staden
mer än en fjärdedels miljard dollar om året i beräknade sjukvårdskostnader.
Jag insåg att hur vi använde kunskapen om blå zoner
är tio gånger viktigare
än att ha identifierat dem från början.
Nu har blå zoner spridits till samhällen
som vill skapa en bättre miljö.
Vi är i södra Phoenix och startar ett blå zonerna-projekt.
Alla projekt börjar med att vi lyssnar på dem.
Nästa steg är att göra permanenta
eller halv-permanenta förändringar i omgivningen.
Jag vill gärna höra var i era kvarter
vi kan göra det lättare för människor att göra bra val.
Vi hade massor med experter
och vi började med en utvärdering.
Det här är det bästa teamet i USA.
Jag vill utmana er
att berätta hur vi ska höja lyckonivån
och höja livslängden.
Vi har en öppen plats. Vad gör vi med den?
Gör en park!
En plats där människor kan samlas,
där man kan ha trädgårdar. Man kan ha gemensamma trädgårdar
som gör det möjligt för dem att uppskatta hälsosammare mat,
men folk måste lära sig hur. De måste ha frön
och det måste finnas någon som uppmuntrar sånt.
Det enda valet man har är att kliva ut på en trafikerad väg.
Folk går inte.
Det här var en primär väg.
Den fick ta 40 000 bilar innan de hade motorvägarna.
Idag är den inte alls så hårt trafikerad.
Om vi kan ta bort alla filerna förutom en i varje riktning,
blir trottoarerna användbara.
Städer har otrolig kraft.
Med tydliga mål
kan de förändras fullständigt på bara några år.
USA kan inom de kommande tio åren bli en blå zon.
Vi måste bara flytta fokus
från att tro att vi ska förändra 330 miljoner folks tankar
till att förändra deras miljö.
Tänk dig ett samhälle där den billigaste, mest tillgängliga och utsökta maten
är växtbaserad mat.
Tänk dig vägar som inte bara är byggda för bilar,
utan också för människor.
Där det är lätt att mötas och umgås,
där människor bidrar varje dag.
De blå zonerna lär oss att allt det här är möjligt.
Vi har en ny lins
för att se hur man skapar hälsa och välmående i vårt land,
ett legitimt recept på lång livslängd.
Men i slutändan är den stora uppenbarelsen
att samma saker som hjälper oss att leva ett långt, hälsosamt liv
är de saker som gör livet värt att leva.
Serien är utformad för att underhålla och informera,
inte att ge sjuk- eller hälsoråd.
Konsultera läkare när det gäller din hälsa
eller innan du ändrar din kost, motion eller livsstil.
Undertexter: Sarah Wallin Bååth