Я хочу розповісти про одну людину,
яка повністю змінила мій спосіб мислення про Блакитні зони,
чоловіка на ім'я Стаматіс Моратіс, який жив на Ікарії в Греції.
ДЕН БЮТТНЕР
Це він.
Молодим чоловіком Стаматіс залишає Ікарію і переїжджає в США,
тому що хоче влаштувати своє життя.
Працьовитий грек, він отримує роботу художником, швидко починає заробляти.
Він заробив достатньо, щоб купити «Шевроле».
одружитись на гречанці з Америки
і придбати будинок у передмісті.
У нього кілька дітей, він живе гарним американським життям.
Але у віці 66 років в нього з'являється задишка.
Він іде до трьох лікарів, і всі ставлять однаковий діагноз.
«Термінальна стадія раку. Ви, імовірно, помрете за пів року».
І він собі каже: «Що ж, або мене поховають в Америці,
або мене можуть поховати на Ікарії, землі моїх предків».
Тож він переїжджає з дружиною на Ікарію, щоб, по суті, померти.
Але наступні пів року він дихає цим повітрям,
п'є ікарійське вино,
відновлює зв'язки з друзями…
І він знову оживає і вирішує посадити виноградник.
Він собі думає:
«Що ж, сам я не побачу цей виноград,
але моя дружина — так,
і вона про мене думатиме, коли збиратиме урожай».
Пройшли місяці,
тоді рік,
і ще кілька років.
Як справи? Ден Бюттнер. Радий знайомству.
Дякую.
Я думав, ви виглядатимете старим.
Я старий.
Але не виглядаєте старим.
Через 35 років, коли я зустрів його у віці 102 роки,
він не лише був досі живий, але й збирав цей виноград.
Як журналіст, я його спитав: «У чому ваш секрет?»
Він знизав плечима і сказав: «Я не знаю!
Гадаю, я просто забув померти».
Стаматіс не почав більше тренуватись. Він не розпочав лікування новими ліками.
Насправді він не робив нічого свідомо, щоб покращити своє здоров'я.
Він просто змінив своє середовище.
Я вірю, що, якщо ви маєте зайву вагу і погане здоров'я в Америці,
це, імовірно, не ваша провина.
Ми виключили зі свого життя фізичну активність
завдяки механічному приладдю.
Ви не пройдете й кількох кроків,
не натрапивши на печиво, чипси чи газовані напої.
А ми генетично прошиті жадати жиру, солі й цукру
та відпочивати, коли можемо.
Ми еволюціонували в середовищі труднощів і дефіциту,
а тепер живемо в середовищі простоти й надлишку.
Гадаю, ми — найбільші жертви цього середовища.
І це наводить на думку, що бажання вести здорове життя в Америці
означає формування нашого середовища у спосіб, у якій сформовані середовища
в місцях, де мешкають люди, які живуть найдовше,
тобто в Блакитних зонах.
ЖИТТЯ ДО 100 РОКІВ: ТАЄМНИЦІ БЛАКИТНИХ ЗОН
Тож після вивчення всіх цих Блакитних зон,
збору тисяч сторінок досліджень,
накопичення років спостережень,
попри те, що ці місця різняться між собою,
ти бачиш щось спільне.
ОКІНАВА
САРДИНІЯ
ЛОМА-ЛІНДА
ІКАРІЯ
НІКОЯ
Хай би де ти зустрів довголіття,
ти побачиш, як одні й ті самі речі відбуваються знову й знову.
Отже, у цілому, це не тренування.
Але щоразу, ідучи на роботу чи до друзів,
чи поїсти, вони ходять пішки.
У них є городи,
де вони виконують помірну, неінтенсивну фізичну працю.
Вони не мають механічних приладів для роботу по дому або на подвір'ї.
Вони рухаються природно,
І я вважаю, що вони мають більше фізичне навантаження,
ніж мали б у спортзалі.
Це — ключ до здоров'я. рухатись швидко.
Погляньте на це!
У них правильний світогляд.
Вони страждають від таких самих стресів, що й ми,
але вони мають ці щоденні ритуали,
які допомагають їм зняти цей стрес і запалення, яке той приносить.
Я сказав би, що я зазвичай спокійний.
Хвилювання тобі не допоможе.
Вони часто належать до релігійної спільноти
і відвідують її зібрання.
Вони дрімають удень.
Зустрічаються з друзями.
Вони мають слова на позначення сенсу життя.
У окінавців є ікіґай.
У костариканців — plan de vida.
Суть у тому, що вони знають, для чого прокидаються,
і вони щодня застосовують свої таланти в роботі.
СВІТОГЛЯД
Коли йдеться про їхню їжу,
головне те, що вони люблять їсти смачно.
Їхня їжа є переважно цільною, на рослинній основі,
наприклад, цільнозернові крупи,
зелень,
коренеплоди, як-от ямс,
горіхи.
Боби є наріжним каменем кожної дієти довголіття у світі.
Чи є хороші новини? Там також є вино.
Який чай найкраще пити кожного дня?
Вино.
Важливо й те, що вони не їдять.
Окінавці мають локальний вислів:
«хара хачі бу»,
який нагадує їм, що їжу закінчено, коли шлунок повний на 80%
Вони їдять усією сім'єю.
Вони висловлюють вдячність перед їжею,
і вони сповільнюються,
адже за столом вони спілкуються,
тож, зрештою, вони не переїдають бездумно.
ПОМІРНІСТЬ ЇЖ МУДРО
Найголовніше те, як вони взаємодіють.
Гадаю, той факт, що сім'я для них — пріоритет,
складає, 50% формули довголіття.
Вони тримають своїх старих батьків поблизу,
а не віддають їх у доми для літніх людей.
Вони інвестують у своїх партнерів, тож вони залишаються разом,
і вони інвестують у дітей,
і тому діти не віддають їх у заклади для літніх людей.
І вони приділяють особливу увагу своєму близькому соціальному колу.
Знаєте, окінавці називають це моаї,
але це коло друзів, у яке ти інвестуєш усе життя.
Правильні друзі — найбільший секрет людей
у Блакитних зонах, що допомагає їм чинити правильно
й уникати неправильних дій,
тож у них не розвиваються хвороби, які скорочують їхній вік.
ВЗАЄМОДІЯ
Тож я впевнений, що ці спільні риси всіх Блакитних зон працюють!
Тепер мені був потрібен шанс це довести.
2009
Після виступу мера говоритимете ви…
Добре, чудово.
-Гаразд? -Чудово.
Так. Люди, ви готові?
МІСТО АЛЬБЕРТ-ЛІ МІННЕСОТА
Мета проєкту — додаткові 10 000 років тривалості життя в середньому.
Це велика, колосальна цифра, але що це означає?
Мета — дати учасникам проєкту в Альберт-Лі
додаткові два роки життя.
Отже, у 2009 році я задумався,
чи можу я взяти ідеї, запозичені в Блакитних зонах,
застосувати їх до Америки
і змусити працювати в спільноті, яка їх потребує?
Я зв'язався з найкращими спеціалістами.
Вони сказали: «Хочеш створити Блакитну зону —
почни з міста з населенням 20 000 людей».
Цієї кількості достатньо, щоб там була будівля мерії.
Зрештою, ми обрали 18 000-тисячне місто під назвою
Альберт-Лі, Міннесота.
Як і більшість містечок,
воно було показовим щодо стану здоров'я решти американців.
але мало все необхідне, щоб стати прекрасним містом.
Пам'ятаю наш перший день там.
Я зібрав усіх лідерів міста в одному приміщенні і зробив презентацію.
Люди виглядатимуть і почуватимуться молодше.
Вони житимуть довше
і рідше страждатимуть на серцево-судинні захворювання.
Люди були збиті з пантелику.
Знаєте, я спітнів, бо думав:
«Вони не розуміють».
Хтось має запитання?
Але я пам'ятаю, як працівник місцевої страхової компанії,
високий хлопець,
встав і сказав: «Це потрібно цьому місту».
І Боб Ґрем, ще один місцевий здоровань,
уже доволі у віці, сказав: «Нам потрібно зробити це тут».
І тоді, знаєте,
щойно лідери це сказали, спрацював принцип доміно.
ПРОЄКТ «БЛАКИТНІ ЗОНИ» МІТИНГ НА ЧЕСТЬ СТАРТУ - ЛІТО 2009
Ми розробили Тест на справжню життєву силу,
щоб обрахувати очікувану тривалість життя людини.
Ми дізнались ІМТ людей, їхній раціон
а також звички, пов'язані зі здоров'ям,
що дало нам відправну точку.
А тоді ми почали методично змінювати їхнє середовище,
крок за кроком.
Відвідавши п'ять Блакитних зон, я тепер знав,
що робили довгожителі, щоб жити довго.
Вони їли мудро. Вони рухались природно.
Мали правильний світогляд і вміли взаємодіяти.
Але головним завданням було спробувати застосувати ці ідеї.
Перше, що ми спробували, це ідея моаї.
Ми зібрали разом людей в Альберт-Лі і розбили їх на невеликі групи.
І я навіть не знав, чи це спрацює. Я і гадки не мав.
Я кинув їм виклик. «Наступні десять тижнів
я хочу, щоб ви гуляли разом».
І знаєте що? Через кілька років ЗМІ справді з'ясували,
що близько половини цих дружб досі тривали,
усе завдяки моаї.
Еліс, як думаєте, якби не ці групи,
ви би познайомились?
Я… Ні, я так не думаю.
-Геть нова дружба? -Нова дружба.
В усіх Блакитних зонах є слова на позначення сенсу життя.
Лома-Лінда навчила нас силі волонтерства,
турботи про інших.
Ми відразу організували для них куровані волонтерські можливості.
Відомо, що волонтери рідше хворіють на хвороби серця.
Вони менше важать,
і їхні витрати на здоров'я відчутно нижчі.
А тоді ми почали впроваджувати харчові правила,
і в магазинах з'явилось більше корисної їжі,
а в ресторанах — корисніші меню.
І, нарешті,
там була головна вулиця, яка потроху вмирала,
а з чотирьох районів Альберт-Лі
з жодного неможливо було дістатись центру міста пішки.
Ми працювали з містом, щоб зробити його зручнішим для ходьби.
Побудували велодоріжки.
Проклали стежки навколо озера поблизу.
І зробили тротуари,
щоб люди з кожного району Альберт-Лі могли пішки прийти в центр міста.
ЧЕРЕЗ ОДИН РІК
Ми вдруге провели Тест на справжню життєву силу
і виявили, що прогнозована тривалість життя зросла навіть більше, ніж ми думали,
і це викликало таке збудження,
що до нас навіть приїздили з національного телебачення.
Результат кращий, ніж очікували.
Ви сподівались додати людям два роки життя,
але ви додали…
-3,1 роки. Це дивовижно. -3,1 роки!
ЗУСИЛЛЯ АЛЬБЕРТ-ЛІ ПОКРАЩИТИ ЗДОРОВ'Я НАЗВАЛИ УСПІХОМ
МІСТО В МІННЕСОТІ СТАЛО ЗДОРОВІШИМ СПІЛЬНИМ ЗУСИЛЛЯМ
ОЗДОРОВЧА КАМПАНІЯ ПОДОВЖУЄ ЛЮДЯМ ЖИТТЯ
Отже, ми змогли створити Блакитну зону в американському містечку,
та чи спрацювало б це для всієї нації?
Це питання привело мене на інший бік планети,
де я знайшов острів, який запропонував бачення майбутньої Блакитної зони,
Блакитної зони 2.0.
СІНГАПУР
Сінгапур — промислове суспільство.
Маленький острів у Південно-Східній Азії,
усього 30 милями в довжину і 16 милями в ширину.
Це складне урбаністичне суспільство,
наповнене футуристичними хмарочосами й 5,8 мільйонами жителів.
Але тут живе не лише найщасливіша популяція у світі,
за багатьма показниками,
але й одна з найзаможніших.
А найбільш надзвичайним є той факт, що всього одне покоління тому
Сінгапур був рибальським селом із нижчою за середню тривалістю життя.
А тепер, згідно з дослідженням,
тут найвища середня тривалість життя на всій планеті,
і люди тут можуть жити здоровим життям без хвороб або фізичних обмежень.
Лікарю Чоу, дозвольте вас спитати.
Ви знаєте, що ми зараз у Сінгапурі,
бо дослідження показують, що люди тут
живуть найдовшим і найздоровішим життям, ніж будь-де,
і нам здається, що ви — ідеальний тому приклад.
Вам 93, і ви досі проводите операції.
Займаєтесь каліграфією.
Як ви поясните цю неймовірну енергійність?
Я ніколи не думав, що доживу до сьогодні.
Я люблю цю роботу.
Я лікую пацієнтів. Тоді я відчуваю радість.
То що ми тут робитимемо?
-Перевіримо ваш кров'яний тиск. -Гаразд. Я маю…
Дуже добре!
О боже! І скільки?
122 на 80. Це стандартний тиск.
-Добре. -Так.
Отже, якби я хотів дожити до 100 років,
яку пораду ви мені дали б?
-Ми повинні щодня важко працювати. -Так.
Працювати, бути чесними.
Так. Найголовніше — бути скромними.
-Скромними. -Це непросто.
Я чув, ви добре граєте в теніс. Я виявив, що серед усіх спортсменів
гравці в теніс мають найдовшу середню тривалість життя.
Це за теніс?
Ні, це за караоке.
-О, караоке? -Так.
Дивовижно. Ви в усьому професіонал.
Останні 20 років я переважно шукав Блакитні зони,
і в більшості з них
є культура, яка не змінювалась століттями чи тисячоліттями.
Але тут тривалість життя в 1960-х була на 20 років меншою, ніж сьогодні.
То як Сінгапур цього досяг?
У нас немає природних ресурсів.
Люди — наш природний ресурс.
Бути в політиці — це покращувати життя людей.
І тому в нас у Сінгапурі передбачені дуже суворі покарання за наркотики
і за тримання зброї,
щоб наші люди не боялись за свою безпеку.
Але це ще не все.
Серед держслужбовців є такий вислів:
«Політика — це впровадження. Впровадження — це політика».
Сінгапур працює на заохочуванні.
Наприклад, ми в Сінгапурі боремося з діабетом.
Люди споживають забагато цукру. Вони їдять шкідливу їжу.
То що ми робимо? Що робить уряд Сінгапуру?
Вони намагаються допомогти вам допомогти собі.
У минулі десятиліття
харчові умови Сінгапуру не були такими здоровими.
Вони їли сміттєїжу.
Споживали з їжею багато олії і цукру.
Але вони змогли вжити кроків для зміни свого середовища,
щоб робити здоровий вибір було легше.
Наприклад, коричневий рис значно корисніший за білий.
Він містить більше клітковини,
тож вони субсидують коричневий рис,
роблячи його доступним і популярним.
Газовані напої, солодкі напої —
номер один за вмістом рафінованого цукру в більшості країн.
Сінгапур домовився про те,
щоб обмежити кількість цукру, дозволену в напоях.
У Сполучених Штатах про таке майже не чули.
І вони створили програму для торговців вуличною їжею
або так званих рознощиків,
щоб ті вішали табличку, якщо пропонують кориснішу їжу,
для привернення покупців, які хочуть зробити корисніший вибір.
Отже, вони просто роблять це середовище,
заохоченнями і правилами за замовчуванням,
таким, щоб вибір на користь здорової їжі був неминучим.
Це найщільніше заселена країна у світі.
Ми їдемо у годину пік, і дорожній рух непоганий.
Так, через високі ціни на автомобілі.
У Сполучених Штатах ця автівка коштує 100 000 доларів.
Скільки ця автівка коштує в Сінгапурі?
250 000.
-У два з половиною рази дорожче. -Так.
А ще потрібно заплатити за право їздити, так?
-Так. -І скільки?
Ну, сьогодні це приблизно 100 000 сінгапурських доларів.
Просто документ, а не автівка.
Я постійно про це чую, і я запитую:
«Яка мудрість у тому, щоб робити автівки такими дорогими?»
І я зрозумів, що відповідь потрібно шукати в Америці.
Після Другої світової війни у нас був зліт в економіці,
і ми будували нові будинки за межами міст.
І з цих передмість, ми будували шосе, щоб їхати ще далі,
і люди мусили їздити на довгі відстані, доки не виникла ця залежність від автівок.
Американська мрія казала, що ти можеш купити дім і авто
і їздити на роботу у велике місто.
А ціною цього стало те, що вулиці, створені колись для пішоходів,
розширили для того, щоб зробити більше смуг руху.
Сьогодні ми проводимо в автівці майже вдвічі більше часу,
ніж проводили в 1980-х.
І це вигідно автомобільним компаніям і ресторанам фастфуду,
але ми теж на це купились.
Розширюючись, Сінгапур, імовірно, теж мав схожу проблему.
адже населення цього маленького острову росло.
Якби всі мали по дві автівки
і на цьому клаптику землі було б десять мільйонів машин,
як би це виглядало?
Затори.
Ніхто нікуди не їде!
У США близько 80% людей мають власні автівки,
а тут це десь 11%,
і все ж ви не бачите, що людям важко переміщатись.
Громадський транспорт дуже зручний.
Хай би де ви жили,
за 15 хвилин ви дійдете до залізничної станції.
Громадський транспорт Сінгапуру такий загальнопоширений і доступний,
що майже половина населення використовує його
на щоденній основі, тоді як у США це роблять лише 5% людей.
Люди доїжджають до зупинок, використовуючи велодоріжки
і захищені пішохідні доріжки, оплачені з автоподатків,
і при цьому часто проходять через один із 350 парків острову.
Тут ви знайдете спонсоровані урядом програми тренувань,
які зміцнюють громаду й дружбу,
і все це завдяки тому, що людям надають перевагу над автівками.
НҐ БІ КІА ВІК 77 РОКІВ
Ви завжди мали таку гарну форму?
Я приїхав із Гонконга, де ми не мали таких майданчиків.
НҐАЇ ГІН КВОК ВІК 73 РОКИ
Коли я приїхав у Сінгапур, я всюди побачив ці спортмайданчики,
тож я почав тренуватись на турніку.
Кожен будинок має фітнес-куточок.
Розумієте? І уряд заохочує нас тренуватись.
Як ви переміщаєтесь містом? Ви маєте власні автівки?
Я іду до станцій метро і ходжу за покупками.
Я працюю, тож їжджу на метро.
Скільки кілометрів ви проходите за день?
Більше 10 000 кроків.
Це майже чотири милі пішки, що, імовірно, займає півтори години.
Ви отримуєте втричі більше фізичних навантажень, просто живучи,
ніж тренуючись.
Нам дуже пощастило.
Ще одна цікава річ у Сінгапурі —
це те, що більше 80% людей мають власне житло.
Маючи власний дім, люди про нього дбають.
Вони інвестують у сусідів. І мають кращу спільноту.
Один надзвичайний приклад — «Кампунґ Едміралті»,
доступний житловий проєкт, субсидований урядом.
Створений для того, щоб жителі віком від 55 років мали власне житло.
Отже, це кампунґ, що означає «село» в перекладі з малайської мови.
Створюючи цей проєкт, команда думала: як нам тут створити кампунґ?
Проста концепція — клубний сендвіч. Ми…
-Клубний сендвіч? -Саме так.
Усі користувачі розташовані вертикально, шар за шаром. Так.
Вгорі квартири для літніх людей.
Наші дахи — це все ландшафти.
Це правда. Це допомагає літнім людям бути активними.
Другий шар — медичний центр.
Нижній шар — громадський простір,
де люди можуть знайти багато місця для взаємодії.
Жителі сусідніх будинків
завжди проходять через цей комплекс, щоб сісти на потяг.
То дістатись сюди громадським транспортом легко?
Отже, ви не збираєте людей в одному місці,
а заохочуєте їх бути разом.
Створюєте простір, де вони наштовхуватимуться одне на одного.
Правильно.
Коли я думаю про Коста-Ріку, Окінаву або Сардинію,
я бачу людей, які живуть у селі.
Вони дуже близькі до природи.
Старі і молоді спілкуються.
Є центр, де можна знайти місце, щоб поїсти.
Гадаю, це дуже корисно,
але іноді буває дуже важко науково це обрахувати, знаєте?
Насправді було дослідження, яке показало,
що буденні соціальні взаємодії, такі як розмова з поштарем,
спілкування з людьми на зупинці,
з баристами
є вагомішими факторами довголіття, ніж дієта і тренування.
І я думаю, що люди забувають про те,
що в нашому середовищі також присутня самотність.
Адже наше середовище не таке, як колись.
Ми живемо в дуже урбанізованих умовах,
і нам потрібно створити прототип для теперішнього і майбутнього.
Ще задовго до моєї пенсії
люди казали, що не варто сидіти
весь час перед телевізором.
Це робить тебе овочем, диванним овочем.
Так, я знаю, що я повинен залишатись активним і тілом, і розумом,
виходити й змішуватись із людьми.
Я це люблю.
А тоді… Бо один у полі не воїн, так?
Отже, ти повинен бути з людьми,
щоб бути щасливим.
Адже тоді випливає ще один наслідок.
Якщо ти нещасний, ти не можеш жити довго.
Немає сенсу жити самому, ні.
І ми ні з ким не говоримо, знаєте.
-Ви живете тут із сім'єю? -Так.
Думаєте, проживання із сім'єю продовжує вам життя??
Однозначно так.
Вони дуже раді, що я тут, і я щасливий тут бути.
Я скористався можливістю допомогти моїм онукам
із математикою, тому що я…
Отже, ви репетитор?
Я добре знаю математику,
а вони у відповідь допомагають мені з комп'ютером,
тому що я повний ідіот.
Комп'ютерний ідіот? Я в захваті. Знову двостороння вулиця.
Так.
Два, так? Тепер два перетворюється на шість,
тому що помножується на три.
Як ваш батько допомагає…
О, він допомагав з моїми молодшими дітьми, знаєте,
коли я працювала весь день. Зараз я працюю частину дня.
Він забирав зі школи двох молодших, коли я працювала допізна.
Дбав, щоб вони добре снідали,
бо я іду з дому дуже рано, і я їх кваплю зі сніданком.
Він відводить їх поснідати,
перш ніж відправити їх у школу, так?
Я сувора мама. Я…
-Мама-тигриця? -Я мама-палиця.
-А він дідусь-пряник. -Дідусь-пряник! Я в захваті!
І він каже: «Якщо зробите математику і правильно порахуєте, я дам вам долар».
Мені подобається.
Як ви думаєте, коли у вас будуть діти,
ви запросите ваших батьків жити з вами?
Гадаю, так.
Гадаєш?
Коли батьки-засновники почали будувати Сінгапур,
ми були молодою нацією, знаєте,
і було більше молодих людей, ніж старих.
Але тепер, коли суспільство стало зрілим,
довголіття, старіння стали проблемою.
Тепер у нас з'являється проблема старіння.
До 2030 року 25% нашого населення,
один із чотирьох, матиме вік від 65 років.
Тобто, знаєте, це навантаження на систему охорони здоров'я.
Ми намагаємось упоратись із цією проблемою.
Уряд думає над тим,
як мотивувати дітей доглядати своїх батьків
і піклуватися про них.
Уряд Сінгапуру має програму під назвою «Грант на житло поблизу»,
яка заохочує сім'ї жити поруч.
Ви отримуєте ці гроші, тільки якщо
ви — батьки, які обирають жити поруч із вашими сином чи донькою,
або ж ваш син чи донька обирають квартиру
в державному житловому масиві біля вас.
Якщо діти дбають про батьків,
люди хворітимуть не так часто.
Дослідження, яке називається «Старіння на самоті в Америці» виявило,
що 100 років тому 70% американських удів і вдівців переїжджали до своїх родин.
Сьогодні та сама частка вдів і вдівців живуть самі.
Сінгапурський грант на житло поблизу
успішно долає таку тенденцію.
Між 2015 і 2018 роками Комісія з розбудови житла
оголосила, що 11 000 домогосподарств
придбали квартири поруч зі своїми батьками або одруженими дітьми
за допомогою гранту на житло поблизу.
Ми знаємо, що в США, коли ви віддаєте батьків у заклад для літніх людей,
це скорочує їм життя на два-шість років.
Тож ця ідея є геніальною в тому,
що ви не змушуєте маму і тата жити з вами,
а заохочуєте їх жити поблизу,
що не лише добре для сім'ї, але й додає років життя.
Якщо ви пошукаєте у соціальних мережах хештеґ «довголіття»,
в Америці це завжди про ліки проти старіння,
дієти і програми тренувань.
Але Сполучені Штати — найуспішніша країна
за всю історію світу.
І все ж три чверті з нас мають зайву вагу чи ожиріння.
Рівень щастя впав. Тривалість життя впала.
Те, що робить Сінгапур, можна поширити на інші країни?
Чи могли б Сполучені Штати…
Я… знаєте, я часто кажу, що Сінгапур — sui generis, єдиний у своєму роді.
Ми маленька країна.
Це місто-держава, і це допомагає.
Місто може підписати угоду про вільну торгівлю, знаєте.
Тут можна домовитись.
Але деякі заходи, імовірно, можна позичити.
Спершу ви повинні сформувати бачення і бажання досягти цих цілей.
Тоді ви маєте знайти людей, які інвестуватимуть
у забезпечення здорового життя,
у здорові сім'ї.
Як створити таке партнерство між державою і окремими індивідами?
Гадаю, ви можете сказати американцям,
що допоможете їм знизити витрати на здоров'я.
Думаю, так ви виграєте половину битви.
Ви укладаєте економічну угоду заради вигод для людей.
-Так. -Така потужна ідея.
Сінгапур вчить нас тому, що можна впровадити зміни на всю країну.
І я вірю, що найпотужніший інструмент, який ми маємо у формуванні
здоровіших середовищ — це державна політика,
і Америка повинна вивчити цей урок.
Нам потрібно визначити й запровадити хороші політики.
Довівши, що підхід Блакитних зон може працювати у маленькому місті,
я вирішив його масштабувати.
І ми виявили, що страхові компанії,
лікарні і громадські організації
були готові інвестувати в оздоровлення міст.
Ми змогли поширити проєкт «Блакитні зони» з Альберт-Лі
на пляжні міста Лос-Анджелеса,
на весь штат Айова.
Проєкт «Блакитні зони» продовжує накатувати
простіші шляхи до здоров'я у містах.
Але тільки у Форт-Ворті, Місті корів,
ми показали, що це справді може працювати будь-де в Америці.
Ми познайомились із мером, міською радою, керівниками шкіл…
Рівень дитячого ожиріння у Форт-Ворті впав на 6%.
«Ґеллап Полл» найздоровішого міста в Америці каже:
«Місто корів заспівує іншу пісню».
І через п'ять років «Ґеллап» підрахував, що ми заощадили цьому місту
більше чверті мільярда доларів прогнозованих витрат на здоров'я.
Тож я зрозумів, що те, як ми застосували мудрість Блакитних зон,
у десять разів важливіше,
ніж те, що ми її визначили.
Зараз Блакитні зони йдуть до тих громад,
які зацікавлені в створенні кращого середовища.
Отже, ми запускаємо проєкт «Блакитна зона» у Саут-Феніксі.
І спільнота Блакитної зони починає з того, що слухає.
Наступний крок — це постійні
або тимчасові зміни в їхньому оточенні.
Я хотів би почути, де у ваших районах ми можемо створити
кращі умови для людей, щоб здоровий вибір став легким вибором.
У нас є багато експертів,
і ми почали просто з оцінювання.
Я сказав би, що це найкраща команда в Америці.
Я хочу вас попросити
сказати нам, як ми справді піднімемо рівень щастя,
збільшимо тривалість життя.
У нас є цей відкритий простір. Що ми з ним зробимо?
Створимо парк!
Місце, де громада змогла б збиратись,
де ви могли б мати городи. Можна було б зробити громадські городи,
які допоможуть людям почати цінувати кориснішу їжу,
але люди мають цьому навчитись. Їм потрібне насіння,
і повинен бути хтось, хто заохочуватиме такий спосіб життя.
У вас є лише один вибір — виходити на людну вулицю.
Люди не ходитимуть.
Це колись було основною дорогою.
До побудови магістралей вона пропускала 40 000 машин.
Отже, сьогодні на ній і близько немає такого руху.
Якщо залишити тільки по одній смузі в кожному напрямку,
тротуари стануть зручними для людей.
Міста мають дивовижну силу.
Якщо у вас є чіткі цілі,
усього за кілька років вони можуть повністю трансформуватись.
Америка могла б стати Блакитною зоною протягом наступних десяти років.
Ми просто повинні зрозуміти,
що змінювати потрібно не свідомість 330 мільйонів людей,
а їхнє середовище.
Уявіть спільноту, де найдешевша, найдоступніша й найсмачніша їжа —
це цільна, рослинна їжа.
Уявіть дороги, які побудовані не лише для автівок,
але й для людей.
Де легко будувати зв'язок із людьми і спілкуватись,
де люди щодня вкладають сенс у свою роботу.
Усі ці речі, яким вчать нас Блакитні зони, є досяжними.
У нас є новий об'єктив,
щоб побачити, як принести здоров'я і добробут в нашу країну,
обґрунтований рецепт довголіття.
Але, зрештою, найбільшим прозрінням є те,
що речі, які допомагають нам жити довгим, здоровим життям,
є тими самими речами, заради яких варто жити.
Серіал створено з розважальною і інформаційною, а не медичною метою.
З питань здоров'я, змін у раціоні чи способі життя
завжди радьтесь із лікарем.
Переклад субтитрів: Сабіна Дадашева