És una daga mogola.
Del subcontinent indi, segle XVI.
Van de dues en dues. Si trobem l'altra, trobem l'assassí del Carver.
No.
Ho han provat. Han cridat massa l'atenció.
El mirall de Bickerstaff, el vidre d'ossos, ara és cosa de Fittes.
- De cap manera. - Ficaran la pota. Caurà en males mans.
Ja no és problema seu.
A veure, mirin-se.
No tenen seguretat ni supervisió,
i jo no tinc temps ni recursos per protegir-los.
- Inspector, no li agradem nosaltres… - Jo mai he…
…ni els nostres mètodes, i no passa res. Però funcionen.
Vam trobar l'assassí de l'Annabel Ward. Ningú més ho sap, però vostè sí.
Va, som bons.
Li ho suplico: doni'ns l'oportunitat de trobar el mirall.
I vostè, Carlyle?
Està molt callada.
Hauríem d'acabar la feina. En tenim més possibilitats que ningú.
És decisió nostra, en sabem el risc.
Deixi'ns fer-ho.
Molt bé.
No els ho demano,
els ho ordeno:
tinguin cap.
S'enfronten a criminals de la vida real. De carn i ossos.
Cenyeixin-se al que és paranormal.
Localitzin el vidre d'ossos i deixin la resta al DRCP.
Inspector? Incident crític a Kilburn.
Que no sigui l'últim cop que els veig vius als tres.
Creus que faig bé?
Els ha avisat. Què més pot fer?
Ells són qui té el talent.
Sí.
Pobres desgraciats.
ONADA DE MORTS SENSE EXPLICACIÓ
FANTASMES ENTRE NOSALTRES
EL CONTACTE AMB UN FANTASMA MATA
MORTS
IMPOSICIÓ D'UN TOC DE QUEDA
COMMOCIÓ ECONÒMICA
FERRO, PLATA, SAL: LA MILLOR DEFENSA
ACCIONS
BASADA EN LES NOVEL·LES DE JONATHAN STROUD
ALGUNS JOVES PERCEBEN FANTASMES
MORTS
"EL PROBLEMA" 50 ANYS ENÇÀ
Us hauria de posar al dia del que tinc sobre Bickerstaff.
I això de la finestra?
Ah, un ocell s'hi va estavellar.
Resulta que era un metge i psiquiatre molt respectat.
Un pioner de noves tècniques.
Feia trobades secretes a la seva casa de Hampstead,
que haurien seguit sent secretes si no fos per Mary Dulac.
Qui?
Una convidada que va desaparèixer. Es va esfumar després d'una trobada.
Però ara ve el millor.
Va aparèixer del no-res deu anys més tard, però havia embogit del tot.
- Pel vidre d'ossos? - Tindria sentit, oi?
Però per què tothom el vol? Què pot fer?
A part de fer-te embogir i matar-te?
Crec que és més que una relíquia perillosa.
Crec que és un objecte únic.
Molt rebé.
Per fi us esteu espavilant.
Lucy, què passa?
Està parlant.
Què vols dir, "espavilant"?
T'ha portat força temps, no?
Lucy, què passa?
Està parlant amb ella.
Si en saps tant, per què no ens ajudes?
Soc un mer acòlit.
El meu senyor té les respostes.
El teu senyor?
Era això, el que volies dir.
Coneixes Bickerstaff!
Sabia que tornaria a acabar la feina.
El poder del meu senyor no podia romandre sota terra.
Què és el vidre d'ossos? Què fa?
- Porta-m'hi, i t'ho ensenyaré. - A on?
A casa del meu senyor.
Per què?
- Què hi trobarem? - Tot el que necessiteu saber.
Però vull una cosa a canvi.
Sabia que era especial, quan vaig robar-la.
Amb els meus experiments, era qüestió de temps que fes alguna cosa.
- Bravo, jo. - Sí, sort de tu, George.
Us adoneu que estem fent història?
No ho pots dir a ningú.
Però el teu valor com a actiu està pels núvols. Fem una roda de premsa?
Molt graciós.
- Me n'alegro que per fi em creguis. - Soc un home de ciència.
No em crec res sense proves.
Què farem?
Pretén que l'alliberem.
Li diem que sí.
Que ens porti al que hi hagi a cal Bickerstaff i llavors decidim.
Decidirà la Lucy. Sense pressió per part nostra. O de la calavera.
Ho canviarà tot, si pots treure'n partit.
- Creus que pots? - Ja ho descobrirem.
Si el George Karim de vuit anys em veiés.
El millor experiment mai vist! Posar a prova un tipus tres.
I a mi.
Anirà bé.
Et protegirem.
A punt?
De què coneixia Bickerstaff, la calavera?
Diu que era el seu acòlit. Li diu "senyor".
Còmplice d'un metge ocultista. Tot bé.
- No! - Espereu.
- Para. - Un moment.
Què passa?
No entris a dins. Espera't aquí.
- Que entrin el Lockwood i el Karim. - Per què?
Perquè ells no poden parlar amb mi, però tu sí.
Són reemplaçables.
Si tu et mors, estaré atrapat aquí dins per sempre.
- Lucy? - Espera.
Ara mano jo.
El Karim ha sentit el poder del vidre d'ossos.
Deixa que tingui el que anhela.
Lucy, explica'ns què t'està dient. No passis de nosaltres.
Heu d'esperar-vos aquí. Hi entraré jo.
- Ni parlar-ne. - Lucy, no pots entrar-hi sola.
No estic sola, no?
Confieu en mi.
Si no hem tornat en quinze minuts, podeu entrar.
Heu dit que jo decideixo.
Així que mano jo.
És la meva decisió.
Insensata.
Casa meva.
Molt acollidora.
Ara, el nostre tracte. Obre el pot. Deixa'm sortir.
No.
Hem fet un tracte. Deixa'm sortir!
No hem trobat el que busquem.
No m'has dit què busquem.
- Els seus papers! Et guiaré. - Ho pots fer des d'aquí dins.
Au, digues-me on he de buscar.
On guarda els seus secrets, el teu senyor?
Darrere d'una porta tancada.
Què notes?
Vestigis…
de cigars.
De gent bevent.
Homes.
El menjador.
Obre-la.
Què és, això?
No és una taula de menjador.
És com una mena de…
taula d'operacions.
Sona com si estiguessin…
serrant alguna cosa.
Un degoteig de sang.
Pensava que era psiquiatre.
No cirurgià.
Era un geni.
Un visionari.
Agafem el que hem vingut a buscar i marxem.
Deixa'm sortir, i t'ho ensenyaré.
Ensenya-m'ho, i et deixaré sortir.
Em necessites viva, no?
Així que comença a xerrar, ja.
Fixa-t'hi.
Tres brocs són per a la sang. L'altre és un…
Un interruptor.
Fa 2 hores creia que això era el millor que ens havia passat.
- Ara penso si no és el pitjor. - T'entenc.
Va i diu: "Doneu-nos 15 minuts, i si no hem tornat…"
En parla com si fossin un equip.
Tècnicament encara és meu.
Mai ho ha estat, tècnicament.
Quant fa, ara?
Deu minuts.
Mira, ella no mana, aquí.
A saber què li està ficant al cap aquella cosa.
T'has oblidat d'Annabel Ward?
En altres paraules:
l'hem enviat sola a una casa encantada de dalt a baix.
Tens raó. És de bojos.
Què és, això?
No.
Com podem saber on ha anat?
No podem.
- Què ha estat, això? - Alguna cosa et percep.
No tenim gaire temps. Mira l'escriptori.
Vinga.
- Què hi ha, als papers? - Aquí no. Continua buscant!
Merda.
És això. Guarda'ls bé.
De pressa, Lucy, s'acosten!
- Lucy! - Som-hi!
Massa tard.
Per què sonen així?
Els seus últims alens.
Espera.
Eren pacients seus.
Els va matar.
Lucy!
On ets?
Lucy, contesta!
Hora de deixar-me sortir, Lucy.
George!
Ell no et pot ajudar.
Però jo sí. Deixa'm sortir!
Lockwood! Si us plau!
Lockwood! George!
Lockwood, si us plau!
Lucy!
Deixa'm anar!
George, és una trapa!
No la forcis, hi ha d'haver un mecanisme.
Lucy, som aquí. Ara venim.
Estúpida. Estem acabats per culpa teva!
Tu ho sabies!
Lockwood!
Lockwood, deu ser això!
- George! - Tu prova l'altre.
- Lucy, ara venim! - Aguanta!
- Què coi ha passat allà baix? - Era un monstre.
Ei.
Ei, tranquil·la. Som aquí.
Tot va bé, sents? Ets amb nosaltres.
És l'últim cop que treballes sola.
Tant me fa el que digui la calavera. Nosaltres som el teu equip.
No ell.
Has trobat alguna cosa?
Sí.
Ets increïble.
- Va bé si començo a mirar els papers? - Fes.
Estàs bé?
Necessites res?
Estic bé. Només és que…
L'he de recloure per una temporada. No s'hi pot confiar.
- Bon dia. - Encara tens una clau, veig.
Mai llencis una clau. Totes obren alguna cosa en algun lloc.
Pots venir a estirar els ossos quan vulguis. Ja ho saps.
Molt amable, Locky. M'encanta el que has fet amb la casa, per cert.
Ah, no l'he tocada.
Exacte.
Però pensava que algunes coses les canviaries.
Has trobat un altre ús per a l'habitació del replà?
No.
No pots fugir-ne per sempre, Locky.
Ho sé.
Vaja, no he vingut per intervenir.
El Carver va rebre la nota, no?
Va entrar amb un punyal a l'esquena.
- Sospites del Winkman? - No m'estranyaria.
Si vols amagar-te, sé d'una casa flotant a l'illa d'Eel Pie.
Temptador. Encara estem buscant el mirall.
L'ha provat de vendre, el Winkman?
Si la barca és massa a prop, una caravana a Camber Sands?
Ho ha provat, oi?
¿I un magatzem fortificat a mitjanit,
ple de brètols i un matrimoni sonat que et vol matar?
- És més el teu estil, no? - Avui a mitjanit?
- Subhasta privada. Relíquia d'alt valor. - Exacte.
Moll de Fothergill's. Al riu. Al meu territori.
Seria una bogeria acostar-s'hi.
Si no és que jo us ajudo.
Flo, et faria un petó.
Només vull que no et moris.
Amb això en tinc prou.
Guarda't els petons per a la dallonses.
- Qui? - Et comportes diferent quan hi és ella.
Només som socis.
Lockwood?
Ah, perdó.
És la meva amiga, la Flo Ossos. Flo, el George, cap de recerca.
I xef en cap. Tret que el Locky hagi ampliat el seu repertori.
T'agraden les shirini morabaii?
Molt bones.
Llavors vine a menjar noon khamei, la meva especialitat.
- On l'has tingut amagat, Locky? - Anava a preguntar el mateix, Locky.
He de pirar.
Ens veiem aquesta nit, a les 23:30. Salter's Landing. No feu tard.
- Què passa a les 23:30? - Ara t'ho explico.
Jo us he d'explicar una cosa a tu i a la Lucy. És molt bèstia.
Són antigues il·lustracions d'esperits lligats a les seves fonts.
Bickerstaff devia trobar-les i posar a prova la teoria.
Per això el soterrani era una cambra dels horrors.
Assassinava els seus pacients per fer fonts?
No, hauria sigut massa atzarós.
Si mates algú, el cos no necessàriament esdevindrà una font.
Tret que te n'asseguris.
Així que els extirpava parts del cos de viu en viu?
Causant un trauma que lligava els fantasmes als ossos per sempre.
I mireu.
Set fantasmes.
Com va dir el Carver.
Això, amics meus, és la recepta d'un vidre d'ossos.
Creus que la calavera sabria quin idioma és?
No ens dirigim la paraula, ara mateix.
La Joplin segur que ho sap.
No li ho podem explicar.
Hi podem confiar.
Ahir a l'arxiu la vaig conèixer millor. Vam sopar junts.
- Vas sopar amb la Joplin? - Al seu pis. Sobres.
Va ser molt amable. I encara n'hi ha més:
Dulac va escriure un llibre.
La boja? Devia ser un munt de desvaris.
Són confessions, que podrien ser la clau de tot plegat.
Però se'n van publicar molt pocs.
Només sé del que és a la Biblioteca Negra de Fittes.
Ara ens costaria força entrar a l'edifici de Fittes,
imagina't a la Biblioteca.
No ho sé pas.
Abans ens ha arribat això.
"Anthony Lockwood & Co.,
l'Agència Fittes els convida al ball del 50è aniversari de Fittes."
És avui! Òndia.
Molt bé. Vaja… excel·lent. Vol dir que tenim possibilitats.
A veure. Aquest és el pla.
Traduïm els papers, esbrinem com van fer el vidre d'ossos.
Anem a la festa, trobem el llibre de Dulac
i descobrim què li va fer aquella cosa.
I llavors, l'anem a buscar.
- Com, exactament? - La Flo ha trobat la manera.
Hauries d'anar a comprar.
"Vestit de gala."
Et dono un cop de mà?
M'estàs seguint?
No. Perdó, no volia…
Jo…
T'he vist des de l'altra banda, i he pensat…
He parlat amb el Saunders. M'ha dit el que vas fer l'altra nit.
- Un gran tir, m'ha dit. - Sí, vaja, tinc punteria de noia.
Lockwood & Co. no eren ningú, abans. Ningú se'ls prenia seriosament.
Tot ha canviat de cop i volta. I la raó és òbvia.
- Fem molt bon equip. - Sí?
Tu vals més que això.
Fittes és un bon lloc de treball.
- Em van rebutjar, així que… - Es van equivocar.
Et deu haver dit que soc el pitjor que hi ha.
Però si t'interessa la veritat,
voldries venir a la festa amb mi?
No puc. Hi vaig amb…
- El Lockwood. - I el George.
És clar.
M'he motivat una mica amb la festa, oi?
I un cafè?
Mira, he de marxar. Entrar a casa.
- És clar. Ja ens veurem. - Sí.
Però pensa-hi, d'acord? Ho faràs?
En tot.
Sí.
Ho sento.
Però ara és segur. No volem que la Pamela…
Oh, ara és "la Pamela"?
Hola.
Duc tants llibres i pollastre kung pao com he pogut,
i no li ho he dit a ningú.
Endavant.
Puc passar?
Sí.
Ja ho tens tot?
- Sí, crec que sí. - Molt bé.
Tot bé?
Amb la calavera, vull dir.
Ah, sí. Només m'emprenya una mica, saps.
És una amiga teva?
Sí. La millor. Tot això era idea seva. Venir a Londres, anar a festes.
No estar-se de res.
I ara jo soc aquí i ella no.
És com si li ho hagués robat, saps?
Ja sé que no té sentit.
- La vas perdre? - Està espectrificada.
No ho havies dit.
No has preguntat.
Ho sento.
Per no preguntar.
I per la teva amiga.
Segur que voldria que t'ho passessis bé.
Que visquessis per les dues.
Sí.
Potser això t'agradarà.
Pertanyia a…
algú molt important per a mi.
I si el perdo?
Tens un bon historial amb collarets valuosos.
Gràcies.
I no et passa res més?
Estàs bé?
Sí, de veritat, estic bé.
Perfecte. Bé, doncs,
a veure si ve el taxi.
Sí.
George, no estàs a punt.
És que hi ha molt per fer. Aneu-hi sense mi.
Només us cal saber això.
- Ves-hi si vols. Jo continuaré. - Ah, no, no em ve de gust.
No m'agraden les festes. Això és molt més divertit.
Però et necessitarem. Per allò de després, no te n'oblidis.
Sí, ja ho sé. Tranquil.
I duràs els dallonses?
Sí, ho faré. Millor…
Millor marxeu. Tenim feina.
Què és allò per al que us calen els dallonses?
Vaja, no li ho diguis a ningú, però…
recuperarem el vidre d'ossos.
Uau.
I el George?
Està treballant. Vindrà més tard.
Hi anem sols, doncs?
Et sembla bé?
Primer hauríem de socialitzar, fer veure que som aquí per la festa.
Genial. Les meves coses preferides: esnobs i converses trivials.
Mare meva! Són fonts?
Les famoses columnes de relíquies.
No t'agraden?
A la Penelope, el risc o el bon gust
mai li han impedit presumir del famós llegat familiar.
Qui del llop parla…
Ai mare. Crec que m'ha vist.
Què fas?
És una persona normal. No és més especial que tu o jo.
- Jo dormo en un àtic. - Doncs que jo.
- Rave? - Per què no ho fan amb salsa de rostit?
Perquè això és la civilització.
Vols fer un tomb i conèixer gent?
Abans m'arrencaria la cara.
Au, tu fes. Jo he d'anar al bany.
És Hugh Henratty el Llarg, el bandoler.
Penelope! Senyora Fittes. Eh…
No sembla tan llarg.
Uns gossos van menjar-se-li les cames.
El Tom Rotwell va exhumar-lo el 1971,
mentre la meva mare tenia el fantasma a ratlla brandant la seva pala de ferro.
Sort que era tenista, perquè si no, no hauria aguantat.
Em pots dir Penelope, per cert.
I l'oferta continua en peu.
El Kipps ha parlat amb tu?
Ah, tu has parlat amb ell.
He sabut que eres especial des de Combe Carey.
T'he investigat una mica.
I encara em vols contractar?
El que va passar no va ser culpa teva, Lucy.
Era responsabilitat de l'agència. No teva.
Ens hem assegurat que el Sr. Jacobs no torni a supervisar agents.
No hi hauria d'haver homes com ell al sector.
Gràcies.
Saps, jo… sempre havia estat l'ovella negra de la família.
- M'ha costat acostumar-me a això. - No sé com ho fas.
Pràcticament tothom t'està mirant.
No m'estan mirant a mi.
A mi, realment.
Miren a la gran Penelope Fittes.
La que volen que jo sigui.
Qui els pot culpar? Viure en els temps que corren fa por.
La gent vol esperança.
Garanties.
M'agradaria ajudar-te més, Lucy.
Estar a dins té avantatges.
Ets molt amable. És més del que jo mai… Però…
Et sents segura amb ell. El senyor Lockwood.
Som un equip.
Sé què vols dir.
Abans també em sentia així.
Si necessites parlar,
soc una bona oient.
Veig que sí que has socialitzat.
Què volia?
- Què t'ha dit? - Ah, res d'especial.
Va, som-hi. Tenim feina per fer.
- T'ha ofert feina? - Com ho saps?
És el que hauria fet jo. I si jo fos tu, hauria acceptat a l'acte.
- Per què? - No hi puc competir.
No t'ho he demanat.
Què passa, doncs?
No sé de què parles.
Mira, abans t'he vist xerrant amb el Kipps al carrer.
Sí.
I doncs?
També m'ha ofert feina.
- I m'ha dit de fer un cafè. - Un cafè?
Saps, com fa la gent normal. Passar l'estona i tal.
Com una cita?
Tan difícil és de creure?
Li he dit que no.
No hi podria treballar, aquí. Massa formigó i cap torrada cremada.
Portland Row és casa meva.
Tu i el George.
No me n'aniré enlloc. Au, som-hi.
Això és el codi: 1888.
Molt bé, George.
Per on vols començar?
Jo miraré l'índex.
La lira…
Ja ho tinc.
C/452.
Mira els números dels lloms.
452…
Ja el tinc.
A veure què confessa.
Aquí estarem més tranquils.
Què diuen, doncs?
Alguns membres s'estan impacientant.
Creuen que no els ajuda prou amb la seva feina.
Exacte. La seva feina.
Si no estan a l'altura, no és problema meu. No soc una mainadera.
No, té raó.
Però és la seva font d'inspiració.
Doncs que procurin no oblidar-ho.
Però tinc una cosa que vull que els doni. Per apaivagar les queixes.
Reparat i comprovat.
Torna a funcionar. Digui'ls que és una mostra de bona voluntat.
De la seva font d'inspiració.
- Que afortunats. - Me'n torno allà on em valoren.
Li oferiria una copa, però segur que té un lloc més interessant on anar.
Sortiré en uns minuts. Millor no causar safareig.
Té raó.
Hem de marxar.
Ara.
Tens pressa?
No et moguis. No deus voler tallar-te amb la fulla.
Està molt afilada.
I és molt maca. És d'or de debò?
Qui ets?
Un convidat a la festa. M'he perdut.
No tenies un mapa?
- Meu no és. - Qui te'l va donar treballava aquí.
Ets un agent?
Deu ser un aliatge.
És de xapa d'or?
- És un pèl vulgar. - Ei!
He trobat el bany.
Seguretat. Han entrat a la Biblioteca Negra.
Déu meu. Ens estan buscant. Estan bloquejant les sortides.
Allà n'hi ha quatre més. No tens pas un pla, no?
Vaja, no en tenia, però ara sí. Crec.
Els aspersors de sal s'han activat.
Dirigeixin-se amb calma i cura a la sortida més propera.
Els aspersors de sal s'han activat.
Dirigeixin-se amb calma i cura a la sortida més propera.
Aquesta festa està morta. Vols anar-te'n amb mi?
I tant.
Subtítols: Marina Torruella Bonsoms