Люс, я більше не витримаю. Скажи щось. Що-небудь. Будь ласка.
Ми виграли. Здолали Вінкмена.
Дістали дзеркало, воно в Барнса. Джордж скоро повернеться.
Заспокойся, усе скінчено.
Ні.
Ми сьогодні ледь не померли через твоє дурне пар,
усі мисливці за реліктами хочуть нас убити.
Можливо, стежать за нами просто зараз. Або чекають удома.
Заради чого це все?
Яке це матиме значення, якщо нас поріжуть
або вб'ють і кинуть у Темзу й ніхто нас не згадає?
Не схоже на перемогу.
Вибач.
Ти мала рацію.
Мене дуже захопила ця робота.
Я діяв необдумано й безрозсудно.
Я лише хотів сказати,
не кидай це.
Будь ласка.
Або насправді мені варто сказати,
не кидай мене.
Якщо чесно, раніше дно Темзи
здавалося мені непоганим місцем.
І ніхто б і не помітив.
Але тепер…
Гренадер чи поліцейський?
Гренадер.
Добре.
Але якщо Джордж побачить тебе з його яєчною чашкою, я тут ні до чого.
Я мав рацію щодо книги Дюлак, так? Здебільшого маячня.
Бурмотіння про заборонені знання і таємницю створення.
Ти пропустив ось це про Бікерстафа? Слухай.
«Так, я його вбила.
Застрелила з пістолета батька, запечатала залізом, поховала.
Однак, заплющуючи очі, я його бачу,
в оксамитовому плащі, він проводить свої ритуали».
- Мері Дюлак убила Бікерстафа? Чому? - «Я стверджую, що це був самозахист.
Його слуга мене зловив. Доктор тримав переді мною дзеркало.
Лише погляд - і моя психіка здригнулася».
Вона його застрелила, перш ніж він убив її дзеркалом?
- Справедливо. - Ні, чекай.
«Бо це дзеркало зовсім не було дзеркалом.
Це було вікно».
Вікно куди?
«Я не смію сказати більшого й не маю кому вірити.
Після того погляду я проклята. Я хочу дивитися ще».
Локвуде, подивися.
Поглянь на малюнок.
На дзеркало.
Де в біса Джордж?
ХВИЛЯ НЕПОЯСНИМИХ СМЕРТЕЙ
ПРИВИДИ ХОДЯТЬ СЕРЕД НАС
ДОТИК ПРИВИДУ ВБИВАЄ
СМЕРТІ
КОМЕНДАНТСЬКУ ГОДИНУ ПОСИЛЕНО
ЕКОНОМІЧНИЙ ШОК
ЗАЛІЗО, СРІБЛО, СІЛЬ: НАЙКРАЩИЙ ЗАХИСТ
БІРЖА ТЕХНОЛОГІЙ
ЗА РОМАНАМИ ДЖОНАТАНА СТРАУДА
МОЛОДЬ ВІДЧУВАЄ ПРИВИДИ
СМЕРТІ
«ПРОБЛЕМІ» УЖЕ 50 РОКІВ
АГЕНЦІЯ «ЛОКВУД & К°»
Усе добре.
Спокійно.
Памело?
Пробач. Я тебе налякала.
- Ні. Радий вас бачити. - Добре, що ти прийшов.
Я боялася, що ти роздумаєш.
За тобою точно не стежили?
Зайдімо всередину. До справи.
Як усе пройшло? Ця Фло Боунс не хотіла його відібрати?
Ні, було нескладно.
Локвуд і Люсі робили все круте. Нудне лишили мені, як завжди.
Джордже, не принижуй себе.
Можливо, Локвуд і Люсі обдаровані,
але повір, якщо хтось і потрапить в історію, то це ти.
Гадаєте?
Ти вчинив правильно. Якби кістяне скло потрапило в ДЕПРІК,
воно було б утрачене, спалене,
разом з усім, що воно нам скаже про Проблему.
Вони лише знищують речі.
Вони ніколи не з'ясовують. А ми з тобою з'ясуємо.
Ми з'ясуємо все.
Ти ж не проти?
- Якщо ви з ним не втечете. - Я б і не подумала. Ти мені потрібен.
Ходімо. Покажу, чим я займалася.
Що ти знаєш? Що бачив? Куди він його взяв?
Що, не помітили - гралися в щасливу пару? Ось він і знайшов іншого друга.
- Люсі, кажи, що він говорить. - Щось про іншого друга.
Якого іншого друга? Фло? У Джорджа немає друзів, крім…
Джоплін.
Вона ж не зробить нічого такого?
Смерть наближається,
і він її зустріне, з нею.
Воно і Джоплін поглинуло. Поруч із ним усі втрачають розум.
Кажи мені, де вони.
Скажу, якщо візьмеш мене.
- Куди? - Побачити мого хазяїна!
- Бікерстаф. - Вони на цвинтарі.
З мертвими.
Скоро до них приєднаються.
І це все ви винні.
Скрізь порожньо. Джордж забув поповнити.
Ні, це я винен. Не помітив, що з ним відбувається.
Ні, стало погано, коли з'явилася я. Я вам усе зіпсувала.
Одна жалюгідна коробка соляних бомб.
Це кошмар. Нам кінець.
Можливо. Але заради чого й варто вмирати…
Якщо якийсь агент і здолає кістяне скло, Бікерстафа,
те, що заволоділо Джорджем, - це ти.
- Дякую. Звали все на мене. - Я не це мав на увазі.
Я кажу, що ми впораємося. Разом.
- Заради Джорджа. - Заради Джорджа.
Вона весь час була перед нами.
Встромила ніс ще до того, як ми відкрили труну Бікерстафа.
Найняла Карвера вкрасти кістяне скло
і всадила ніж йому в спину, коли він роздумав.
Не віриться, що вона на це здатна.
Вдавала, що їй не байдуже. Що вона в команді. Усе було грою.
Хтозна, що вона шепотіла Джорджу.
Ми знали, як це його чіпляє.
Його коментарі, неуважність.
Ми помічали, але не брали до уваги.
- Зайняті своїм лайном. - Я вже сказав, мені шкода…
Та байдуже, як нам з тобою шкода.
Шкода його не врятує.
Думаєш, він піддався?
Не думаю, що воно його контролює.
Джордж би так не вчинив. Це робота когось іншого.
Чогось іншого.
- Тут купа померлого. - Не поспішай.
Треба задмухувати свічки, раптом за нами хтось іде.
Ніхто за нами не йтиме. Вони не божевільні. Візьміть мене за руку.
Не хвилюйтеся. Тут немає того, що мені не під силу.
- У вас удома було б краще. - О ні, це мало статися тут.
Через записи Бікерстафа?
Щоб зазирнути безпечно?
Саме так.
- Що це? - Я не знаю.
Чекай тут. Не рухайся.
Я швидко.
Не барися.
Кіппсе, якого біса ти тут?
Можу спитати те саме.
- У тебе дзеркало. - Не лізь до мене.
- Я тебе щойно врятував. - Маячня. Я все контролював.
Ні, ти його не бачив. Ти розгубився.
Ти втрачаєш талант.
Скажеш комусь -
і я тебе вб'ю, чуєш?
Пане Кіппс, спокійно. Відпустіть мого друга.
Руки за спину.
Тепер розверніться. Повільно.
Якого…
Вас за це заарештують. Обох. Ви злочинці.
Джордже, ти вже не зможеш працювати.
Нащо ви принесли це?
Наручники й ніж.
Я знала, що подібне може статися.
Усі в Лондоні хочуть те, що зараз у нас.
Але воно наше.
Ми не дамо ним ризикувати.
Ну ж бо, покидьку.
- Кажи, де він. - Це ти мені чи черепу?
Черепу. З тобою я не буду панькатися.
- Можеш хоч різними голосами? - Ні.
І не світися так. Ти нас викажеш.
- Це черепу. - Я зрозумів.
Як я можу, коли мій хазяїн так близько? Я його відчуваю.
Сподіваюся, вони тут. Якщо ти нас використав…
Не хвилюйся, вони тут.
Він тепер і її хазяїн. Вона втрачена для вашого світу.
Лише один погляд - і всі хочуть дивитися.
- Я не хочу. - Ти не встоїш.
І він не зміг. Хто знає, що він міг побачити?
- Може, маму й тата? - Що він каже?
Жоден з нас не встоїть перед кістяним склом, якщо глянемо.
Локвуде, обіцяй не дивитися.
Твоя безрозсудність має бути помірна.
Звісно. А чому ти про мене хвилюєшся?
- Сама як? - Проблем не буде.
Не терплю дзеркал. З них на мене витріщається дівчисько.
Дістанемо мечі й виб'ємо двері.
Наче ми круті й володіємо ситуацією.
Гаразд.
Щось чуєш?
Ані звуку.
Тут тепло, не гаряче. Сьогодні тут хтось був, але недовго.
Дивись.
Труна Бікерстафа.
Я нічого не відчуваю. У ній нічого немає.
- Навіщо їй його тіло? - Для божевільного експерименту.
Вона хоче, щоб хазяїн бачив, що вони роблять.
Це добре.
Вони б із тілом далеко не пішли. Мабуть, вони десь тут.
- Зачинено. - Господи.
- Зсередини. - Куди воно йде?
Джордж казав, там катакомби, тож має бути ще один вхід.
Катафалк. Сондерс казав, він досі діє.
Роздивися. Має бути спосіб ним керувати.
Локвуде!
- Де Кіппс? - Що ви тут робите?
- Тобто «де Кіппс»? - Він простежив сюди за Карімом.
Ми кілька днів за вами стежимо.
Дзеркало в Каріма. І вони обоє тут.
Обоє у великій біді.
Нам треба об'єднатися, тож опустіть мечі - і до справи.
Ми думаємо, вони в катакомбах. Спуститися можна лише платформою.
- Це катафалк. - Так, ми знаємо.
Знаєте, як ним керувати? Згори чи знизу?
Згори.
Священник опускає труну під час служби. Там є кнопка.
Кет! Тут люди.
Четверо покидьків у фургоні. Схоже, Вінкмен з ними.
- Чорт. - Як вони нас знайшли?
Пішли за парадом клятих «Фіттс».
- Ваші друзі? - Ми знаємо Джуліуса Вінкмена.
Тобто ми знаємо, що він психопат.
- Що робити? - Тікати.
- Не вихід. - Забарикадуватися.
- Ні, у них буде перевага. - То що робити?
Я барикадуюся, рятую Джорджа й Кіппса, а ви відбиваєте цих.
Відбиваємо їх?
Якщо хочеш один у катакомби, уперед.
Повір, я б краще пішов до цих.
- Ентоні! - Ні. Я піду.
- Люс, нізащо. - Це маю бути я.
- У мене секретна зброя. - Це небезпечно.
Локвуде, ти маєш мені дозволити. Заради Джорджа.
І пам'ятай:
помірно безрозсудний.
Гаразд?
Що за секретна зброя?
Вона.
Де моє дзеркало?
Що ти робиш? Вони знають, що це місце заражене.
Вони тіснять нас туди.
Треба було бігти. Нас уб'ють.
Зберіться. Ви елітні агенти «Фіттс». Троє найкращих, що я знаю.
А я клятий Ентоні Локвуд.
Кожен з нас запросто здолає їх.
А ми всі разом - це буде раз плюнути.
Так, але ми на цвинтарі.
То поховаймо їх.
Локвуде, ти мрець.
- Відведемо їх від каплиці. - Як?
Біжімо!
О так! Цей звук!
Кістяне скло. Такий солодкий екстаз.
Мені воно не здається екстазом.
- Твій жалюгідний розум не осягне. - То допоможи осягти.
Ти був присутній при цьому?
Звісно.
З кісток сімох тіл, душ, що страждають.
Сила їхніх мук, замкнена…
Замкнена в дзеркалі, щоб зробити вікно. Щоб побачити що?
Вічне.
Що це означає? Що ти бачив, коли дивився?
Я не дивився. Я не дурень.
Туди дивляться очима іншого.
Когось слабкого. Когось допитливого.
Когось вразливого.
Боже.
Джордж.
Не хвилюйся, ми тобі не зашкодимо. Це для твого ж захисту.
Ти в це справді віриш?
Каріме, отямся. Вона вб'є нас обох.
Треба вибиратися, поки ще можемо.
Ніхто нікого не вб'є. Ми вчені.
Це науковий експеримент.
Це не було б необхідно, якби ти не ліз.
Ти здурів. Ти божевільний, як і вона.
Памело, чому тут тіло Бікерстафа?
Без нього ми б нічого не змогли. Це все завдяки йому.
Він заслуговує все бачити.
Але не хвилюйтеся - його стримують ланцюги.
Заслуговує бачити що?
Скажи, що ти дізналася, яка методика.
Як нам безпечно подивитися.
У тих записах, коли він згадує послідовників,
завжди говорить про дорослих.
Він не знав, що молоді можуть бачити надприродне.
Він надто випереджав час. Йому бракувало основного ключа.
То ви збиралися…
Якби не втрутився Кіппс, там би сидів я?
Джордже, це було б найдивовижніше. Ти казав, що хочеш побачити більше.
Наручники були на випадок моєї відмови?
Ти впускаєш усю суть.
Усе наше життя ми поховані під книгами. Ми живемо всередині свого розуму.
І нарешті ось те, що розповість нам усе, що ми хотіли знати.
Дозволить нам усе відчути.
Тобі й мені, а він буде нашим каналом.
- Це ідеально. - Ні.
Я не допоможу.
Я не бачу. Я…
Я втратив талант. Скажи їй!
Джордже, це правда?
Ти рятував його від привиду.
Я знаю цей ніж.
Я такий уже бачив. Вони йдуть парами.
Це ви вбили Карвера.
- Ні, Джордже. Ні. - Він вас зрадив.
Зрозумів, чого варте кістяне скло, і продав Вінкмену.
- Слухай. Усе буде добре. - Ви це спланували, а я допоміг.
Усе буде абсолютно
ідеально.
Коли я вб'ю тебе, знайду ту твою шльондру, і її теж уб'ю.
- Де решта? - Ходімо.
Ну от, усе добре.
- Усе не добре. - Ми чули голоси. Там хтось іще.
Там. Дивіться.
Локвуде.
Локвуде!
- Він нас кинув. - Покидьок нас обдурив.
- У покидька є план. - Суїцидальний.
Як правило, такі плани найкращі.
- Відганяйте привиди до прибуття ДЕПРІК. - Ти їх викликав?
Ще ні. Але в халупах має бути телефон. Викличу дорогою.
- Дорогою куди? - Рятувати друзів.
І Кіппса.
Ви мали рацію. Це ідеально.
Я вам байдужий. Вам цікаве лише дзеркало.
Я не був вам потрібен.
Так само, як Люсі й Локвуду.
Бо я дивак.
Третє колесо.
Несуттєвий. Завжди був і завжди буду.
Логічно, що все так закінчиться.
Мій хазяїн!
Він…
повстав!
Звільни його з ланцюгів! Його велич не можна стримувати!
Хай він побачить усю грандіозність цієї миті!
Люсі! Позаду!
А, маленька слухачка. Але ти не почула, як я підійшла, так?
Навряд чи ви мене вб'єте, пані Джоплін.
Уб'є! Вона вбила Карвера! Дарма ти прийшла!
Я мусила!
Бо ти не третє колесо.
І не дивак.
Чи що б ти там собі не думав.
Ти найкращий з нас.
Я кинула родину, не озираючись.
А Локвуд свою втратив. Джордже, ми не втратимо тебе.
Дуже зворушливо. Зв'язуй свої руки.
Ні.
Бо якщо хтось і дивитиметься в дзеркало, це буду я.
Ні! У жодному разі!
Це маю бути я.
Бо це дещо інше.
Це історична подія, і для неї потрібен найкращий талант.
Із часів Марісси Фіттс.
Я говорю з третім типом. Розмовляю з потойбіччям.
Це моє призначення. Це судилося мені.
- Люсі, я не дозволю! - Джордже, це не тобі вирішувати!
Він помре за мить.
Дивіться, як його спотворив один погляд.
Дозвольте мені замість нього.
Будь ласка.
Перейдеш мені дорогу - переріжу горлянки вам обом.
Заради Бога. Серйозно?
Серйозно.
Слухай, з нашої останньої зустрічі сталися певні зміни.
Усе надто заплутано, але спробую коротко.
Я тепер з «Фіттс», тож укладемо перемир'я?
Я трохи поспішаю.
Я не з «Фіттс».
Ти й не уявляєш, хто я.
Гаразд, я сьогодні розібрався з вісьмома бандитами й психопатом,
ще одна бійка мене не вб'є.
Особливо з тим, кого я вже двічі здолав.
Ти гадки не маєш, хто я або із чим ти маєш справу.
Які в цій грі сили.
Кістяне скло - незручність.
Ти неважливий.
Як були твої мати й батько.
І що це означає?
Ти не дізнаєшся.
Люсі, прошу, ні! Тебе це вб'є!
Не смій дивитися.
І що б не сталося, це не твоя провина.
Це був мій вибір.
Кажи, що ти бачиш.
Що відчуваєш, що чуєш.
Усі подробиці.
Дивися!
Дивися, чорт забирай!
Дивися!
Що?
Якщо ти з ним говориш, переказуй його слова!
Що він каже?
Кажи! Вбирай усе й кажи хазяйці, що ти бачиш.
Ні, це неправильно! Щось змінилося!
Вони в пастці!
Кажи, дівчинко. Кажи!
- Він каже, щось не так. - Ще!
- Не зупиняйся. - Там не вічне!
Це пастка. Її треба знищити!
Люсі!
Ні!
Люсі. Це я.
Ти його зламав.
Дурне хлопчисько.
Чекай.
Воно працює.
Щось відбувається.
Так.
Це надзвичайно.
Хай би що сталося, не дивися на неї. Не дивися туди.
Це чудово!
Це прекрасно.
Прекрасно!
Люсі, ні.
Ні, усе нормально.
Дивись.
Чому вони не йдуть по нас?
Ти їх звільнив.
Джордже.
- Як ти вирвався? - Його ланцюг…
- Вибух його розімкнув! - Де твоя рапіра?
Бозна-де!
Він нас сковує. Я не можу ворухнутися!
Я теж.
Не можу відвернутися.
Люс, пробач мені за все.
І ти мені.
Геть від них - вони мої друзі!
Люсі, Джордже, відходьте!
Що сталося?
Відбився від бандитів, упав у діру від катафалка,
здолав купу привидів. Звичайні речі.
О, і мене підстрелили.
Потрібна швидка.
Треба знищити плівку Джоплін і змусити Кіппса мовчати,
або будете мертвіші за мене.
Ти не помреш. Не кажи так.
Ти зараз не помреш.
Звідки ти знаєш?
Ми тобі просто не дамо.
Правда, Джордже?
Ніколи.
Я не знаю, що сталося.
Але знаю, що це ти.
Нас урятував твій талант.
Ми всі попрацювали.
Окрім мене.
Ти не знаєш, як це, коли талант згасає.
Ти їх відчуваєш.
Знаєш, що вони там, але нічого не можеш удіяти.
Тобі лишається один…
страх.
На тебе це теж чекає.
Усе, що робить тебе особливою,
зникне.
- Я не знала. - Я думав, Джордж, тобі розповів.
Ми нікому не скажемо.
Обіцяю.
Можете до нього.
- Іди, Джордже. - Бувай.
Помірно безрозсудний.
Пані Карлайл, пане Карім, допоможете мені?
Знайшли кулю, але на місці злочину не було вогнепальної зброї.
Ви бачили когось із пістолетом?
Пане Кіппс?
- Локвуд має знати, хто в нього стріляв. - Було темно.
Я нічого не бачив. Вибачте.
- Ви нічого не приховуєте? - Нічогісінько.
Ми можемо допомогти із чимось іще?
Ви зробили достатньо. Кістяне скло спалять.
Вінкмена посадять.
Загалом я щаслива людина.
- Не схоже. - Повірте.
Щасливе лице.
Насолоджуйтеся.
О, і мої вітання.
Ви змогли.
Він віддав справу вам.
Парі.
Я дам оголошення і подам заяву.
Я тримаю слово.
Мені досить почути.
Забудьмо це все. Ідея була дурною із самого початку.
Серйозно?
Ми впоралися разом.
Пліч-о-пліч.
- Я сказав Барнсу розділити платню. - Порівну?
Сімдесят на тридцять. Ми незалежна організація. У нас витрати.
Локвуде, а ти нічого.
Тридцять годиться.
Переграв його на всіх рівнях, так?
Річ не в цьому. Просто так було правильно, так?
Хто мені допоможе звідси вибратися?
Це так зворушливо.
Це медична необхідність. Вона нічого не значить.
- Ну що, Люсі, це відчувається перемогою? - Буду вдома із чаєм - можливо, відчується.
Кістяне скло в ДЕПРІК.
Воно пошкоджене. Не знаю, як сильно.
Його збираються спалити.
Пробач. Я думав, що вбив його.
Аби не в їхніх руках. І не в громадському доступі.
Але треба вжити додаткових заходів.
Рушай.
Це дуже темне надсекретне лайно, тож поки не можу розкрити подробиць.
Чесно кажучи, Норрі,
ти б мене не впізнала.
Я стільки пережила.
Але, здається, я починаю зцілюватися.
Сподіваюся, ти теж.
Джордже, пахне смачно.
- Дякую. - Є келихи?
- Це мій секретний рецепт. - Я візьму тарілки.
Після вас.
Уже подаю.
Я помилялася щодо Джорджа.
Він мене не ненавидить. Взагалі він виявився трохи героєм.
І це добре.
Локвуд ледь не помер тисячу разів, але…
Чекай!
Схоже, він вирішив, що йому краще живому.
І це дуже добре.
І сандвічі.
А Люсі Карлайл?
- З нею все добре. - Можна один?
- Стала сильніша. - Дякую.
Уже менше боїться свого таланту. Менше боїться… усього.
Він досі нічого не казав?
Як думаєш, що він побачив?
Про тих, хто «в пастці». Він казав про сімох духів?
Я про це не хочу думати.
Ми його знищимо.
Якщо хочеш.
- Ні. Нехай буде. - Добре.
Бо це страшна рідкість.
Ви обоє.
Поки ніхто не знає.
- Про нас обох. - І не дізнаються.
Обіцяю.
Я тут подумав.
Між нами більше не має бути секретів.
Тому…
я бачив, хто в мене стріляв.
Золотий Клинок.
- Той йолоп з «Фіттс»? - Він не з «Фіттс».
- Він із чогось іншого. - Тобто - іншого?
Перш ніж вистрелити, він згадав про моїх батьків.
Сказав, їхні смерті не були важливими.
І моя не буде.
Чорт забирай, Локвуде.
Що йому відомо?
- Нам треба дізнатися… - Треба, Джордже, і дізнаємося.
Ми встановимо, що відбувається.
Але коли мої ноги працюватимуть і не болітиме щоразу, як я сміюся.
Мені ніщо не заважає провести аналіз…
До речі, про мою родину. Ви маєте знати ще дещо.
Про зачинену кімнату нагорі.
Справді?
Ти ж не…
Жодних секретів.
Локвуде, це не обов'язково. Якщо ти не хочеш.
Я хочу.
Готові?
Переклад субтитрів: Ольга Галайда