‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎CAPITOLUL 5
‎Bine, iubito.
‎Și mami te iubește.
‎S-o asculți pe bunica. Pa, iubito!
‎Pa!
‎Erica unde crede că mergi?
‎La un refugiu pentru scriitori.
‎Regina unde crede că mergi?
‎I-am zis că vreau un weekend pentru mine.
‎Bine.
‎- Încă mai mergi des în nord? ‎- Nu prea.
‎Ericăi nu prea îi place natura.
‎Se teme să n-o muște o căpușă ‎și să facă boala Lyme.
‎Unde mergem? Într-un loc fain?
‎Prea multe întrebări.
‎Lasă-mă să-mi văd de plan. E o surpriză.
‎Bine. Știi că-mi plac surprizele.
‎Știu. Fac asta pentru tine.
‎Bine.
‎Ține-i închiși, da?
‎Am ajuns?
‎Pot să deschid ochii?
‎Da, acum poți.
‎Bine.
‎Ce?
‎Ce? Stai puțin!
‎Sunt derutată.
‎Mergem să-i salutăm?
‎Nu. Aici o să stăm.
‎Au pus-o pe Airbnb.
‎Dar te avertizez,
‎nu prea mai arată a casă de negri.
‎- Da? ‎- Dar tot o să fie tare.
‎Frate!
‎Sincer, e puțin cam bizar.
‎Chiar e bizar.
‎Uite ce grădină!
‎Nu s-a schimbat.
‎Bine.
‎Bun venit în trecut!
‎Fir-ar!
‎Uită-te la țesăturile astea grotești.
‎Nu se poate!
‎- Ce mama dracului? Au colonizat-o. ‎- Nu se poate!
‎Uită-te la țesătura asta! Iubito, uite!
‎- Ce dracu'? ‎- Și aia ce e?
‎De ce au pus o pisică moartă pe măsuță?
‎- Doamne, bucătăria mea! ‎- Nu beau cafea din aia.
‎- Ce-au făcut? ‎- Fir-ar să fie!
‎De ce e masa așa mică?
‎De ce au pus șervete castanii?
‎Ce demență!
‎Uită-te la porcăria asta.
‎Au pus un câine afurisit pe perete, ‎cu mască pe bot.
‎N-o să-ți placă nici acolo.
‎E insipid ca naiba.
‎Dar încă n-ai văzut nimic. ‎În spatele ușii ăsteia…
‎- Da? ‎- E ceva de albi.
‎Te rog.
‎Nu.
‎E ca în ‎Lege și Ordine: Brigada specială.
‎Cine doarme aici?
‎Sper că niște copii mici.
‎O să învie și o să ne omoare în somn.
‎Ăsta, de exemplu. Are un cuțit…
‎Sunt înarmată.
‎Nu pot. Trebuie s-o tai de-aici.
‎Nu mă lăsa aici.
‎A murit bunică-mea.
‎- Poftim? ‎- Da.
‎- Serios? ‎- S-a dus.
‎Am iubit-o. Era ca bunica mea.
‎Și ea te-a iubit, să știi.
‎Da. Fir-ar!
‎Întreba de tine.
‎Da. De fapt, s-a întâmplat acum o lună. ‎Destul de recent.
‎Drace! Îmi pare rău.
‎Nu-i nimic.
‎Da.
‎A fost bizar, ‎fiindcă m-au sunat și mi-au zis:
‎„Nu mai are mult de trăit.”
‎Ceva de genul…
‎Am sunat-o pe Facetime, normal.
‎Am întrebat-o cum se simte.
‎Și știi cum e când o vezi, ‎dar nu mai e acolo.
‎Parcă ar păși în cealaltă lume, nu știu…
‎Apoi a murit, la vreo săptămână.
‎A fost foarte ciudat.
‎Am simțit un fel de…
‎- E ciudat, știu. ‎- Un gol.
‎Și e greu, fiindcă ești așa departe de ei
‎și nu poți jeli în același fel.
‎Nu știu.
‎Dar… Da.
‎Ce e și mai absurd…
‎De fapt, e de-a dreptul drăguț.
‎Știi râsul pe care îl avea bunica?
‎- Râsul ăla zgomotos? ‎- Da.
‎Când Lola râde,
‎când râde din toată inima, ‎are același râs.
‎- E drăguț, căci… ‎- I-a transmis gena.
‎Nu-i așa? Ea nu mai e,
‎dar e tot alături de mine, ‎prin copilul meu.
‎- Da. E tot cu noi. ‎- Știi?
‎Amin.
‎Da.
‎Știu.
‎Făcea un curry de capră delicios.
‎Clar, îmi amintesc de capra aia.
‎- Curry-ul de capră fraged. ‎- Drace!
‎- Cădea de pe os. Te lingeai pe degete. ‎- Știi să-l faci?
‎- Nu. ‎- Asta e problema. Drace!
‎Știu. Am dat-o-n bară.
‎Acum aș mânca.
‎Bunico!
‎- E acolo. ‎- Da.
‎Cum e la noua slujbă?
‎E nașpa ca dracu'.
‎Pur și simplu… nu știu.
‎Nu-mi place. Nu-mi place ‎că trebuie să le răspund oamenilor.
‎Nu-mi place că…
‎Nu-mi place că trebuie să fiu oaie.
‎Asta ești când faci muncă de birou.
‎Șeful îți zice:
‎„Poți veni luni mai devreme?”
‎Da.
‎„Poți lucra în weekend?”
‎Nu.
‎Așa e.
‎Hrana pe care trebuie să le-o dăm
‎sunt fluturașii de salariu.
‎Ia-ți fluturașul! Poftim.
‎Și ne ducem, fiindcă avem nevoie de hrană.
‎Da, e… E bizar ‎când ai văzut că poate fi și altfel.
‎Când ai succes, parcă ești în rai.
‎Iar, când succesul dispare,
‎parcă vine cineva din spate,
‎te bate pe umăr și-ți zice:
‎„Trebuie să mergi în iad o vreme.”
‎N-ar fi așa rău în iad, ‎dacă n-aș ști cum e în rai.
‎Exact.
‎Acum sunt în iad, la slujba asta.
‎Dar măcar am asigurare.
‎Plătesc facturile.
‎Cum e cu scrisul? Crezi că poți…
‎să te reapuci?
‎Habar n-am.
‎După ce a doua carte a fost amânată
‎și s-a zis că nu e mare lucru de capul ei…
‎nu știu. Bănuiesc…
‎Mi-am zis că nu valorez nimic.
‎Nu poți să crezi ce se spune de bine
‎și să nu crezi ce e de rău.
‎Asta m-a făcut ‎să nu mai vreau să mă expun.
‎Deci… Deci, da.
‎O să fiu oaie o vreme.
‎Mi-e dor de chestii bizare.
‎Cum ar fi?
‎Cum ar fi…
‎să strâng ‎ambalaje de bomboane și prosoape.
‎Am multe pe jos acasă,
‎dacă vrei să vii să ne ajuți.
‎Am aprecia.
‎Viața ta cum e?
‎Ce face „Erica”?
‎De ce îi rostești mereu numele așa ciudat?
‎- Nu știu. ‎- E ridicol.
‎Trebuie. Sunt obligată.
‎- E bine. ‎- Da?
‎Da.
‎Ce face „Regina”?
‎Știi ceva? E bine.
‎E bine.
‎Nu știu.
‎De ce trebuie să fie așa plicticoase ‎persoanele cu care suntem?
‎Ai tot felul de relații,
‎apoi cunoști pe cineva.
‎Nu merge.
‎Și atunci cunoști pe altcineva.
‎Nu are problemele celeilalte persoane,
‎așa că îți zici că o să meargă.
‎Și nu prea se potrivește.
‎Începi să te întrebi
‎dacă e vina ta, dacă tu ești problema.
‎Tu, în niciun caz.
‎Nu tu ești problema.
‎Relațiile sunt complicate.
‎Trebuie doar să tot cauți ‎până găsești persoana
‎dispusă să-ți accepte rahaturile.
‎Relația ta cum e?
‎Cu Erica e bine.
‎E… nu știu. E…
‎Plicticoasă.
‎Nu. Nu e plicticoasă.
‎Doar că nu e ca tine.
‎Doamne, suntem rele?
‎Iisuse Hristoase! Nu face asta!
‎- Știu. Zic doar… ‎- Încetează!
‎Bine. Am mai vorbit despre asta.
‎Ce-am zis?
‎Nu putem vorbi despre „chestie”,
‎că, altfel, ‎„chestia” ne face s-o luăm razna.
‎N-o luăm razna.
‎Mai zi o dată!
‎N-o luăm razna.
‎Ți-am adus ceva de la magazinul meu.
‎Doamne!
‎ANTICHITĂȚILE NEGRILOR
‎- Îmi place noul logo. ‎- Da?
‎Da. Arată bine.
‎Ia uite!
‎Vai… Poftim?
‎Cât am căutat-o!
‎Știu. E ediție princeps.
‎Normal că e. Iisuse!
‎- Mulțumesc, iubito. ‎- Cu plăcere.
‎Trebuie să recunosc
‎că ai reușit.
‎Sunt mândră de tine.
‎Mulțumesc.
‎Înseamnă mult, venind din partea ta.
‎Dar, sincer…
‎când eram împreună era foarte greu.
‎Mă uitam la tine, ‎iar tu aveai tot felul de obiective
‎și ți le atingeai.
‎Mă uitam la viața mea și-mi ziceam:
‎„Eu nu am așa ceva.” Știi?
‎O parte din mine îți purta pică ‎pentru asta.
‎Dar acum am și eu
‎și văd ce efect are asupra ta.
‎Știi ce zic? ‎Văd ce efect are asupra oamenilor.
‎Este un…
‎Este un cuplu, în LA, ‎care face cam ce fac eu,
‎dar sunt specializați ‎în suvenire ale negrilor.
‎Da. Cred că am auzit de ei.
‎Da, sunt niște gunoaie.
‎Da, sunt niște gunoaie de oameni.
‎De câte ori îi văd,
‎sunt cu nasul pe sus, ‎de parcă nu m-ar cunoaște.
‎Rahat!
‎Uită-te la tine. Vrei să fii recunoscută.
‎Bine.
‎Știu!
‎Nu mi-am dat seama ‎că pot fi așa competitivă.
‎Rahat! Se întâmplă ‎celor mai buni dintre noi.
‎- E un lucru bun. ‎- Da.
‎Ți-am adus și eu ceva.
‎- Da? ‎- Da.
‎Bine.
‎Nu la fel de intelectual, dar…
‎Să văd. Mulțumesc.
‎- Îl ții tu puțin? ‎- Da.
‎Bine.
‎- Uite… ‎- Bine. Uită-te la ea!
‎- Dacă tot evadăm, să evadăm! ‎- S-o facem ca la carte!
‎Baia e după colț, dacă vrei s-o probezi.
‎Tu vrei?
‎E alegerea ta.
‎O să-ți fac pe plac. O să…
‎- E drăguță. ‎- Da.
‎- E delicată. ‎- Va fi și mai drăguță pe trupul tău.
‎- Bine? Încearc-o! ‎- Bine.
‎Da. Bine.
‎Stai puțin!
‎Denise!
‎Ai nevoie de ajutor?
‎Poți veni aici?
‎Cu plăcere.
‎- Ce e? ‎- M-am blocat.
‎Drace!
‎E prea mică.
‎- Ce naiba? ‎- Ai înnebunit? E minusculă.
‎Bine, stai! Cred că trebuie s-o tăiem.
‎- Rahat! ‎- Nu râde! Să nu râzi de mine!
‎Crezi că arăt la fel ‎ca înainte de naștere?
‎Ce demență!
‎- Nu mă pricep la mărimi. ‎- Doamne!
‎Arăt ridicol.
‎Nu mai vorbim despre asta.
‎Eu zic că încă arăți foarte bine.
‎Futu-i! Să ne dezbrăcăm ‎și să ne facem de cap!
‎Bine. Îmbrățișează-l din partea mea.
‎Bine. Mulțumesc. Bine. Pa!
‎Totul e în regulă?
‎Justin e cu dinții.
‎Da. Nu e prea bucuros momentan,
‎dar tu știi bine cum e. Doamne!
‎Îți dau un sfat.
‎Ați încercat vreodată ‎cu granule de mușețel?
‎Nici nu știu ce-s alea.
‎Sunt divine.
‎Îi freci copilului gingiile cu ele…
‎- Și trece. ‎- Bine.
‎- Încercați. ‎- Transmit mesajul imediat.
‎Da.
‎Ce vârstă are?
‎A împlinit doi ani.
‎Da, a fost ziua lui. ‎Și mama i-a cumpărat o mașină.
‎Ce fel de mașină?
‎- Bine. Știu că sună extravagant. ‎- Așa e.
‎- Nu. Mama locuiește lângă o familie. ‎- Așa…
‎Copilul lor are o mașinuță cu motor.
‎Bine.
‎Ea se ia la întrecere în toate…
‎Da?
‎…și a decis să-i ia și lui Justin ‎o mașinuță cu motor.
‎Când am venit acasă,
‎micuțul a oprit lângă mine, ‎într-un Audi pentru copii.
‎E… Nu. Încetează!
‎Bine? Cu geamuri fumurii.
‎Mama ta e prea de tot.
‎Apasă un buton, și geamurile se lasă.
‎Scoate capul pe geam și zice:
‎„Mami, tu cum de n-ai Audi?”
‎- Cu o voce gravă. ‎- E tupeist.
‎- Nu-mi venea să cred. ‎- E prea tupeist.
‎- Doamne! Da, foarte tare. ‎- Iisuse!
‎Lolei îi plac mult tractoarele.
‎Doamne!
‎Nu știu ce s-a întâmplat. ‎Am dus-o la cules de căpșuni
‎și, la un moment dat, am urcat în tractor.
‎Știu doar că nu-i pot pune jacheta,
‎ca să ieșim din casă,
‎fără să se uite pe BBC la un documentar ‎de 30 de minute despre tractoare.
‎- Și e plictisitor ca dracu'. ‎- N-are nicio noimă.
‎Poate vrea să se facă fermieră ‎când crește.
‎Pare că o să fim rude când crește.
‎Da.
‎- Ceea ce e grozav. ‎- Ar fi excelent.
‎Iisuse!
‎Nu pot să cred ‎că suntem în fosta noastră casă
‎și povestim despre copiii noștri.
‎Doamne, așa e!
‎- Așa e. ‎- Frate!
‎O demență!
‎Mă tot gândesc la primul an cu Justin.
‎A fost atât de greu!
‎Era ca la război în fiecare zi.
‎Dar măcar aveam cu cine să merg la război.
‎Da.
‎Nu înțeleg cum te-ai descurcat singură.
‎Da.
‎Da, uneori, nici eu, sinceră să fiu.
‎Cu siguranță a fost greu.
‎Dar, totodată, ‎mi-a plăcut să fac totul singură. Știi?
‎Au fost zile foarte grele ‎și nopți foarte grele, dar…
‎Au fost și momente în care…
‎nu știu…
‎Mi-a trecut prin cap ‎că, dacă o făceam împreună,
‎am fi râs la tot pasul
‎și ar fi fost oarecum mai ușor. Știi?
‎- Da. ‎- Dar…
‎Regret că n-am fost acolo, să râdem.
‎Nu-i nimic.
‎Tu cum de te-ai hotărât să ai copii?
‎Când nu ți-a mai fost teamă?
‎Cred că mi-a fost teamă tot timpul.
‎- Bine. Da. ‎- Încă sunt îngrozită.
‎Nu știu. Pur și simplu…
‎mi-am adunat curajul și m-am avântat.
‎Dar, dacă nu treceam noi ‎prin ce am trecut,
‎nu știu dacă aș fi ajuns acolo.
‎Da.
‎- Ipotetic vorbind… ‎- Bine.
‎- Să zicem… ‎- Da?
‎…că suntem la un chef.
‎- Cântă Maxwell. ‎- Îl ador.
‎Nu mă cunoști…
‎Nu te cunosc.
‎Și ți-aș da întâlnire.
‎Ai accepta?
‎Da.
‎Cum am acceptat și acum.
‎Da, dar atunci străluceam mai tare.
‎Eram gata să explodez.
‎Iar acum sunt ca restul lumii.
‎Și ce e rău în a fi ca restul lumii?
‎Totul.
‎Ți-am văzut nunta.
‎Cum adică?
‎Da, a apărut pe Instagram.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Știi câți prieteni comuni avem?
‎- Un milion. Da? ‎- Oribil!
‎Întreaga zi. Ți-am văzut toată nunta.
‎Doamne! Îngrozitor! Îmi pare tare rău.
‎Nu, lasă.
‎- Întrebarea mea e… ‎- Da?
‎De ce erau toți așa fericiți ‎că te măriți cu altcineva?
‎Curgea apa pe ei, la dansul în grup.
‎Cântau așa:
‎În sfârșit, i s-a întâmplat și ei
‎A găsit pe cineva de nivelul ei
‎- Mi-am zis: „Drăcia dracului! Rahat!” ‎- Futu-i!
‎Și ați avut aceeași firmă de catering.
‎- Nu! M-am simțit prost. ‎- Pe bune?
‎M-am simțit foarte prost,
‎dar mâncarea e prea bună.
‎Știu că mâncarea e bună.
‎Încă mai visez la puiul cu unt și miere.
‎Ce bun a fost!
‎I-am chemat și noi la nunta noastră, ‎dar erau ocupați.
‎- De aceea, după ziua aia… ‎- Da?
‎Am ieșit de pe rețele.
‎Am zis: ‎„Futu-i! Trec la telefon cu clapetă.”
‎Știi? Încă mi se pare o demență… ‎În sensul bun,
‎dar e o demență că ai făcut asta.
‎Mă uit la Erica și zic: ‎„Nenorocita mi-a furat visul.”
‎Nu știu. Visul s-a transformat în coșmar…
‎Da?
‎…căci clapeta e nașpa.
‎Nu mă pot uita la vreme, ‎nu mă pot orienta în trafic.
‎Nu pot face nimic.
‎De-asta vrea să-mi iau smartphone.
‎Și ce faci când nu e ea în preajmă?
‎A trebuit să văd ‎cum fac cu serviciile de transport,
‎fiindcă telefonul cu clapetă nu ajuta.
‎A trebuit să intru pe net, ‎unde am găsit o firmă
‎numită…
‎Se numește „HaiHaiBunicule”. Da?
‎E un serviciu de transport pentru bătrâni.
‎Suni la un număr și-ți răspunde un tip:
‎„Denise! Unde ești?
‎Și unde vrei să mergi?”
‎Le zic unde sunt.
‎Ei vin. Știu că se așteaptă la o bătrână
‎- …de pe vremuri. ‎- Da.
‎Și eu, mirosind a iarbă
‎și cu Jordanii retro, urc în mașină.
‎Îmi zic: „Femeie, dacă nu chemi un Uber…”
‎Foarte bizar!
‎- E ridicol. ‎- Doamne!
‎- Știai versurile, nu? ‎- Da.
‎Hei!
‎Lasă-te în jos!
‎Să te ajut să te ridici, iubito?
‎Hei!
‎Drace, trebuie să…
‎Trebuie s-o facem.
‎Ce? Stai!
‎Pe ăsta nu-l știu.
‎De ce râzi?
‎Păi…
‎Îmi place că nu mai trebuie ‎să-mi ascunzi nimic.
‎Nu trebuie să-ți ascund nimic.
‎Nu mai suntem măritate. Da?
‎Mănânc bucuroasă prăjitura asta în pat.
‎- Am și bomboane. ‎- Normal că ai.
‎Drace! Vrei o gură?
‎- Da, bine. Fie. ‎- Da.
‎E un lot bun.
‎- Doamne! ‎- Da.
‎- Ai încălzit-o la microunde? ‎- Normal.
‎Știu cum se mănâncă.
‎E bună, frate.
‎Știi ce e bizar?
‎De când facem asta, ‎mă simt foarte relaxată.
‎Și eu.
‎Probabil, pentru că ne-am scos măștile.
‎Știi? Am lăsat garda jos.
‎E plăcut.
‎E temporar.
‎Fiindcă, știi tu,
‎de luni încolo
‎revenim la programul nostru obișnuit.
‎Trebuia să lupt pentru noi?
‎Ce? Nu. Vino aici!
‎Nu. Nu gândi așa.
‎Ai făcut ce era bine pentru tine,
‎iar eu, ce era bine pentru mine.
‎Doar că uneori mă întreb îngrijorată
‎cât timp mai putem face asta.
‎Știi?
‎Continuăm până suntem prinse?
‎Nu știu. Doar…
‎Mă tem că nu se va termina cu bine.
‎Știi ceva? Hai să nu facem asta.
‎Te înțeleg, dar hai să nu facem asta.
‎În clipa asta, da?
‎Suntem doar două ticăloase ‎care zac în casa unor bătrâni.
‎Da?
‎Alături de vreo 500 de ursuleți de pluș.
‎Și totul e minunat.
‎Da.
‎Totul e minunat.
‎Subtitrarea: Daniela Vereș