ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Гаразд, люба.
Мама теж тебе любить.
Будь чемна з бабусею. Бувай.
Бувай.
Куди, на думку Еріки, ти їдеш?
На зустріч письменників.
А Регіна що думає?
Я сказала, що мені треба відпочити на вихідних.
Гаразд.
-Ти і далі часто кудись їздиш? -Не дуже.
Еріці не дуже подобається виїжджати за місто.
Боїться, що її вкусить кліщ, і вона підхопить бореліоз.
Куди ми їдемо? В якесь круте місце?
Надто багато питань.
Не лізь поперед батька в пекло. Це сюрприз.
Гаразд. Я люблю сюрпризи.
Я знаю. Тому я його й роблю.
Гаразд.
Не розплющуй, добре?
Ми вже приїхали?
Можна розплющити очі?
Так, тепер можна.
Добре.
Що?
Що? Зачекай хвильку.
Я збентежена.
Ми просто забіжимо привітатися?
Ні. Ми тут залишимося.
Вони виклали його на Airbnb.
Але мушу попередити,
декор уже не такий чорний, як колись.
-Справді? -Але все одно круто.
О боже.
М'яко кажучи, трохи дивно.
Ніяково.
Подивися на сад перед будинком.
Тут усе так само.
Гаразд.
Вітаю в минулому.
Трясця.
Глянь на цю чудернацьку тканину.
О, ні.
-Якого дідька? Колоніальний стиль. -О, ні.
Поглянь на тканину. Люба, глянь на тканину.
-Якого біса? -А це що?
Чому на журнальному столику дохлий кіт?
-Боже, моя кухня. -Я тут каву не питиму.
-Що вони накоїли? -Трясця.
А чому стіл такий малий?
Нащо їм каштанові килимки?
Це божевілля.
Глянь на це лайно.
У них на стіні клятий пес у масці.
Це тобі теж не сподобається.
Який несмак.
Це ще нічого. За цими дверима, он там…
-Так? -Як це по-білому.
Давай.
Ні.
Це мов у детективному серіалі.
Хто тут спить?
Трясця, сподіваюся, якісь малюки.
Вони оживуть і порішать нас уві сні.
Глянь, у цього ніж, немов…
Гаразд, із мене годі.
Я не можу. Дідько, ходи звідси.
Ні, не лишай мене тут.
Знаєш, моя бабуся померла.
-Що? -Так.
-Справді? -Її немає.
Я любила її. Вона була мені за бабусю.
Знаю. Вона теж тебе любила.
Так. Дідько.
Вона питала про тебе.
Так. Насправді, це було близько місяця тому. Недавно.
Трясця. Мені шкода.
Усе нормально.
Так.
Так дивно, мені зателефонували і сказали,
що в неї залишилося небагато часу.
Щось таке…
Я зателефонувала їй по відеозв'язку.
І я їй така: «Привіт, бабусю. Як справи?»
Знаєш як це буває - коли вони є, але ніби немає.
Так, ніби вони йдуть за межу, не знаю…
А потім вона померла за тиждень.
Було дуже дивно.
Так, ніби…
-Дивно, я знаю. -Порожньо.
І важко, бо ти далеко,
навіть не можеш відчути горе, як годиться.
Не знаю.
Але… Так.
Але це божевілля…
Бо насправді це дуже мило.
Пам'ятаєш той сміх бабусі?
-Такий голосний? -Так.
Коли Лола сміється,
по-справжньому сміється, у неї теж такий сміх.
-Це так мило, бо… -Вона має її гени.
Розумієш? Ніби її немає,
але насправді вона тут, зі мною, з дитиною.
-Так. Вона залишається з нами. -Розумієш?
Амінь.
Так.
Я знаю.
Вона готувала дуже смачне козине карі.
Так, пам'ятаю те карі.
-Ніжне козине карі. -Дідько.
-Відпадало від кістки. Відбита ніжка. -Ти вмієш його готувати?
-Ні. -От халепа. Трясця.
Я знаю. Я протупила.
Мені аж захотілося.
Бабусю!
-Вона там. -Так.
А як твоя нова робота?
Паскудна в мене нова робота.
Просто… Не знаю.
Ненавиджу її. Ненавиджу відповідати на дзвінки.
Ненавиджу бути…
Ненавиджу бути вівцею.
Ось чим стаєш, коли працює за розпорядком.
Бос такий:
«Гей, можеш прийти раніше в понеділок?»
Так.
«Попрацюєш на вихідних?»
Нє.
Це правда.
А їжа, якою ми їх годуємо, -
це наша зарплатня.
Ось твоя зарплатня. Тримай.
Ми такі: «Ходімо. Нам треба їсти».
Це просто… Чудернацько, коли вже побувала з іншого боку.
Досягнути успіху - мов на небесах побувати.
А коли успіх минає,
здається, що до тебе хтось підходить,
плескає по плечу і каже:
«Іди-но в пекло, потусуєшся трохи».
Розумієш, пекло не було б таким страшним, якби не знала, як там на небесах.
Справді.
Тож тепер я в пеклі з цією роботою.
Але, знаєш, у мене є страховка.
Рахунки я оплачую.
Як гадаєш, ти могла б знову…
почати писати?
Я не знаю.
Після того, як другу книжку протягли,
і люди сказали, що вона не лайно…
Не знаю. Певно…
Я почала думати, що і я не лайно.
Неможливо вірити в хороше, що про тебе говорять,
і не вірити в погане.
Тепер не хочеться знову висовуватися.
Тож… Так.
Деякий час побуду вівцею.
Знаєш, мені бракує дечого.
Чого?
Наприклад…
прибирати обгортки від цукерок і рушники.
Біля мого ліжка їх дуже багато наразі,
тож можеш забігти й допомогти.
Ми б були вдячні.
Як твоя власна дружина?
Як ця «Еріка»?
Чому ти так дивно вимовляєш її ім'я?
-Не знаю. -Це смішно.
Я мушу. Це мій обов'язок.
-Вона молодець. -Справді?
Так.
А як ця «Регіна»?
Знаєш що? Нормальна.
Вона в порядку.
Не знаю.
Чому ті люди, з якими в нас є стосунки, такі страшенно нудні?
От маєш стосунки
і раптом когось зустрічаєш.
Нічого не виходить.
І тоді зустрічаєш іще когось.
У цієї людини немає таких викрутасів,
і ти думаєш, що все вдасться.
Але щось не складається.
І ти починаєш думати: «Зачекай. Трясця!
А якщо справа в мені? Якщо я у всьому винна?»
Точно не ти.
Проблема не в тобі.
Стосунки - складна річ.
Просто продовжуєш шукати, поки не знайдеш людину,
яка не боїться твоїх складнощів.
Як твої складнощі?
Еріка в порядку.
Вона… Не знаю. Вона…
Нудна.
Ні. Вона не нудна.
Просто вона - це не ти.
Боже, невже ми погані?
Господи. Не починай.
-Я знаю. Кажу лише… -Припини негайно.
Гаразд. Ми про це говорили.
І що ми казали?
Ми не можемо говорити про «це»,
бо від «цього» ми закрутимося по спіралі.
Не треба нам спіралі.
Не треба спіралі.
Повтори.
Не треба нам спіралі.
Не треба спіралі.
Я тобі дещо привезла зі своєї крамниці.
О боже.
ЧОРНИЙ АНТИКВАРІАТ
-Гарний новий логотип. -Справді?
Так. Гарно виглядає.
Поглянь.
Господи… Що?
Я це шукала.
Я знаю. Це перше видання.
Звичайно, перше. Господи.
-Дякую, люба. -Прошу.
Мушу сказати,
тобі все вдалося.
Я тобою пишаюся.
Дякую.
Із твоїх уст це дуже приємно чути.
Але, пошепки…
коли ми були разом, було справді важко.
Я ж мала наглядати за тобою, а в тебе була купа цілей,
і ти їх досягала.
А я дивилася на своє життя і думала:
«У мене нічого цього немає». Розумієш?
І, мабуть, частина мене через це ображалася на тебе.
Але, знаєш, тепер у мене це є,
і я розумію, як це змінює людей.
Розумієш, про що я? Я бачу, як це може тебе змінити.
Знаєш, є така
одна пара в Лос-Анджелесі, вони в такому ж бізнесі,
але спеціалізуються на реліквіях чорних.
Так. Здається, я чула про них.
Так, вони просто потолоч.
Так, вони мерзотники, негідні люди.
Коли я їх зустрічаю,
вони кирпу деруть, мовби мене не знають.
От дідько.
Яка ж ти. Готова до визнання.
Гаразд.
Я знаю!
Навіть не думала, що я така заздрісниця.
Навіть із найкращими таке трапляється.
-Це добре. -Так.
У мене теж для тебе дещо є.
-Справді? -Так.
Гаразд.
Не настільки інтелектуальне, але…
Дай гляну. Дякую.
-Потримаєш це? -Так.
Гаразд. Добре.
-Поглянь… -Гляньте на неї.
-Давай кудись втечемо. -Давай все зробимо, як годиться!
Ванна он там, якщо хочеш приміряти.
А ти хочеш?
Тобі вирішувати, знаєш?
Я зроблю тобі ласку. Я…
-Слухай, вона гарненька. -Так.
-Така спокуслива. -Буде ще краща на твоєму тілі.
-Добре? Одягни. -Гаразд.
Так. Гаразд.
Зачекай-но.
Деніз!
Тобі потрібна допомога?
Можеш підійти?
Із радістю.
-Що сталося? -Я застрягла.
От трясця.
Вона маленька.
-Якого дідька? -Ти збожеволіла. Вона крихітна.
Зачекай. Певно, треба розрізати.
-Дідько. -Не смійся з мене.
Гадаєш, у мене таке ж тіло, як і до родів?
Це божевілля.
-Я не розбираюся в розмірах. -Господи.
Як безглуздо.
Ми про це ніколи не згадаємо.
Як на мене, ти дуже гарно виглядаєш.
До дідька це все. Давай роздягнемося і до діла.
Гаразд. Обійми його від мене.
Гаразд. Дякую. Бувай.
Усе гаразд?
У Джастіна лізуть зуби.
Так. Тож йому зараз несолодко,
але ти в курсі. Боже.
Я тобі дещо пораджу.
Спробуй гранули з ромашки.
Я навіть не знаю, що це.
Це манна небесна.
Просто втерти їх в ясна дитини…
-Допомагає. -Гаразд.
-Спробуй. -Перекажу якнайшвидше.
Так. Давай.
Скільки йому?
Щойно виповнилося два.
Так, саме був день народження. І мама подарувала йому машину.
Яку машину?
-Гаразд. Я знаю, це звучить божевільно. -Божевільно.
-Ні. У моєї мами є сусіди. -Так.
І у їхньої дитини є маленьке авто.
Гаразд.
А вона мусить бути не гіршою у всьому…
Так?
…тож вирішила, що теж мусить придбати Джастіну автомобіль.
Я приходжу додому.
А цей жук виїжджає до мене на дитячому «Ауді».
Це… Не треба. Припини.
Розумієш? Із затемненим склом.
Твоя мама - це щось.
Він натискає на кнопку, скло опускається.
Він висовує голову і каже:
«Мам, а чому в тебе немає "Ауді"?»
-Із таким баском у голосі. -Який нечема.
-А я не розумію, що відбувається. -Який нечема.
-Боже. Це шаленство. -Господи.
Лолі подобаються трактори.
Боже.
Не знаю, що сталося. Ми пішли збирати полуницю
і зненацька нам довелося лізти в трактор.
І тепер я не можу одягнути їй куртку
і витягти з дому,
не подивившись 30-хвилинний документальний фільм про трактори.
-А це до біса нудно, хай йому грець. -Як спонтанно.
Може, вона хоче бути фермеркою абощо, коли виросте.
Схоже, вона матиме сім'ю, коли виросте.
Так.
-І це цікаво. -Це було б чудово.
Господи.
Невже ми в нашому старому будинку,
розповідаємо пригоди наших дітей?
Боже, справді.
-Справді. -Трясця.
Чудернацько.
Постійно згадую перший рік Джастіна.
Як було важко.
Щодня нова битва.
Але принаймні мені було з ким воювати.
Так.
Не знаю, як ти впоралася сама.
Так.
Інколи я й сама не знаю, відверто кажучи.
Було важко, справді важко.
Але водночас мені подобалося, що я сама. Розумієш?
Бували дуже важкі дні і справді важкі ночі, але…
Були також миті, коли…
Не знаю…
З'являлася думка, що якби ми робили це разом,
ми б сміялися в процесі,
і від цього ставало б легше. Розумієш?
-Так. -Але…
Шкода, що я не була там, щоб смішити тебе.
Усе гаразд.
А чому ти вирішила завести дітей?
Коли припинила боятися?
Не думаю, що я припинила боятися.
-Гаразд. -Мені все ще страшно.
Я не знаю. Просто…
зібрала сміливість у жменю і стрибнула.
Але якби ми не пройшли через те, що сталося,
не знаю, чи наважилася б.
Так.
-Гаразд, гіпотетичне питання… -Справді?
-Скажімо… -Так?
Ми на вечірці.
-Грає соул. -Обожнюю соул.
Ти мене не знаєш…
Я тебе не знаю.
І я запросила тебе на побачення.
Ти б погодилася?
Так.
Погодилася тоді, погодилася б і зараз.
Але тоді я була відомішою.
Я була в розквіті.
А тепер я як усі.
А що поганого в тому, щоб бути як усі?
Усе.
Знаєш, я бачила твоє весілля.
Ти про що?
Так, побачила в сторіз в інстраграмі.
-Ти серйозно? -Так.
Знаєш, скільки у нас спільних друзів?
-Мільйон. Ясно? -Це жахливо.
Це тривало цілий день. Я передивилася все весілля.
Боже. Це жахливо. Мені прикро.
Ні, жінко.
-Єдине питання… -Яке?
Чому всі так раділи, що ти одружуєшся з кимось іншим?
Вони мало не зі шкіри вистрибували.
Говорили різне…
Зрештою, це з нею сталося
Знайшла собі рівню
-А я така: «Дідько! Лайно». -Трясця.
Мені сподобалося, що ти замовила їжу там само.
-Ні. Я жахливо почувалася. -Я така: «Справді?»
Мені було дуже незручно,
але їжа така смачна, я не змогла.
Я знаю, що їжа смачна.
Досі згадую ту курку в медовому соусі.
Яка вона смачна.
Ми з Ерікою хотіли їх замовити на весілля, та вони були зайняті.
-Саме тому після того дня… -Так?
Я видалилася з соцмереж.
Вирішила, що набридло, перейшла на кнопочний.
Знаєш що? Це божевілля… Хороше божевілля,
що ти таке зробила.
Дивлюся на Еріку і думаю, що ця курва вкрала мою мрію.
Тобто, не знаю. Мрія перетворилася на жах…
Справді?
…кнопочні ні чорта не мають.
Я не можу перевірити погоду. Не можу скористатися навігатором.
Нічого не можу.
Тому вона хотіла, щоб у мене був смартфон.
А що ти робиш, коли її немає поруч?
Я була змушена користуватися попутками,
бо з кнопочним інакше не вийде.
Зайшла в інтернет, знайшла одну компанію,
називається…
Називається «Дідусь на колесах». Щось таке.
Перевезення для літніх людей.
Набираєш номер, а там такий собі чувачок:
«Деніз! Де ви?
Куди вам треба поїхати?»
Кажу їм, куди приїхати.
Вони приїжджають. Думають, що побачать стару жінку.
-Таку безпомічну стару. -Ага, так.
А тут моя чорна дупа, що смердить травою,
в крутих кросівках сідає в машину.
Вони такі: «Курво, викликай негайно таксі…»
Як смішно.
-Це кумедно. -Боже.
-Ти знала слова, еге ж? -Знала.
Гей.
Нижче.
Тобі допомогти піднятися, люба?
Гей.
Трясця, треба…
Ми це зробимо.
Що? Зачекай.
Не знаю, як це робити.
Чому ти смієшся?
Знаєш, я просто…
Я рада, що тобі більше не треба від мене нічого приховувати.
Ні чорта я не буду приховувати.
Ми більше не одружені. Ясно?
Я з радістю з'їм цей пончик у ліжку.
-У мене є ще й льодяники. -Звичайно.
Дідько. Хочеш шматочок?
-Так, гаразд. Як скажеш. -Так.
Непоганий шмат.
-Боже. -Так.
-Ти підігріла в мікрохвильовій? -Звісно.
Лише так треба їсти пончики.
Чудово.
Знаєш, що смішно?
Я почуваюся такою спокійною, відколи ми це робимо.
Я теж.
Можливо, тому, що ми зняли маски.
Знаєш? Більше не приховуємо нічого.
Чудово.
Це тимчасово.
Бо, знаєш,
із понеділка все повернеться
до звичайного щоденного розпорядку.
Мені треба було за нас боротися?
Що? Ні. Ходи сюди.
Ні. Не думай такого.
Ти зробила, як було добре тобі,
а я - як було добре мені.
Я лише інколи думаю,
як довго ми ще таке робитимемо?
Розумієш?
Поки нас не піймають?
Не знаю. Я лише…
Боюся, що це добром не закінчиться.
Знаєш що? Давай не будемо про це.
Я тебе чую, я розумію, але давай не будемо.
Тут і зараз, гаразд?
Ми дві круті стерви в ліжку в будинку стариганів.
Так?
Поруч із п'ятьма сотнями іграшкових ведмедиків.
І все чудово.
Так.
Усе чудово.
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька