- Mama. - Hola, rei.
Saps on és el papa, ara mateix?
Passa res?
Jay, rei?
Què passa?
Jay?
Jay.
Jay!
No. Jay!
Avisaré algú.
És la promesa del seu fill?
Mama, si us plau.
No. Va, para. Para!
Si us plau, mama. Para!
Para!
Papa.
És veritat?
Què ens has fet?
- Què collons has fet? - Calla, Sally.
Calla.
Deixa'ns sols.
Ingrid.
Em va trucar.
Em va trucar just abans.
Sabia amb què es trobaria.
Ho sento molt.
No t'ho creus ni tu.
Què et pensaves que era?
Amor, d'alguna mena?
Era el nostre fill!
Mira què li vas arrabassar!
I a mi!
M'has arrabassat el meu fill!
Ingrid! No! Para!
Para, si us plau.
M'has arrabassat el meu fill!
Quan vas veure que n'estaves obsessionat…
t'hauries d'haver suïcidat.
T'hauria enterrat i hauria anat tirant.
El teu fill va intentar seguir-te els passos en tot, quan…
quan la seva millor qualitat era no assemblar-se en res a tu.
Però avui encara seuràs amb nosaltres.
Gràcies a tothom. Diré unes paraules.
La mort no és pas res,
tant és.
Me n'he anat a l'habitació del costat.
No ha passat res.
Tot segueix igual que abans.
Jo soc jo i tu ets tu
i la vida que vam dur amb amor, plegats, no ha canviat
ni el que vam ser per l'altre, ni el que encara som.
Ho sento moltíssim.
He passat el mateix que tu.
Quan l'Aston es va suïcidar.
No.
Va ser un accident.
El meu fill no es va suïcidar.
Millor, doncs.
Saber que el teu fill volia morir
és el més dur.
Mai no ho he superat.
Tu hi eres, oi?
Ho vas veure?
On és, l'Anna?
No ho sé.
Deu…
haver deixat una nota
o alguna cosa, no?
És clar que no.
Això és el que sol fer.
Què?
Fuig.
L'estàs esperant, oi?
Ara veig com d'irrellevant m'he tornat per a tu.
I això em donarà forces.
Aquest és l'últim cop que ens veiem.
Ho entenc.
Fot el camp d'aquí!
Anna.
Només et demano que em diguis que estàs bé.
Et necessito.
On has anat?
Anna!
He quedat amb la Peggy Graham.
- A la cinquena. - Gràcies.
- He d'avisar. - La trobaré.
- Peggy. On és? - No pot entrar així.
- On és, l'Anna? - Què hi fas, aquí?
Digues!
Si us plau.
Vols dir de treballar tan aviat?
Ho entendrien si et calgués més temps.
Més temps no canviarà res.
He d'anar-hi.
Anna.
Estàs bé?
Sí.
Et pots quedar aquí tant de temps com vulguis.
M'agrada tenir-te aquí.
Gràcies.
Promet-me que ha estat l'última.
Què vols dir?
Hauries tingut una vida meravellosa amb en Jay.
Què vols dir amb "l'última"?
Tots aquests pobres nois
que s'enamoren de tu tant bojament.
Tenia números d'acabar malament, oi?
Com el teu germà.
L'Aston t'estimava tant.
Ho sabies?
És clar.
Éreu inseparables.
Ho sabies i no vas fer res.
Què volies que fes?
Jo et veia prou contenta.
I ell estava captivat.
Era una nena.
Crec que ningú hagués sabut com gestionar-ho.
Li hauries d'haver parat els peus.
Quan venia a l'habitació, li hauries d'haver parat els peus.
Tant de bo li haguéssim pogut parat els peus, però…
però ell tenia tanta por i estava tan confós…
I jo també!
No!
On vas?
Ai, no, no em deixis sola.
Et necessito.
No marxis.
Em dic Anna.
Jo, David.
Un plaer.
I què?
T'ho estàs passant bé?
- Mira'l. - Hola, reina.
- Ella és l'Anna. Ens hem conegut ara. - Em dic Lynette.
Com és la teva habitació?
Nosaltres veiem l'aparcament.
Crec que reclamaré.
És fantàstica.
És la suite de lluna de mel.
I on el tens?
Aquí, no.
T'ha deixat sola en la lluna de mel? Però què li passa?
És mort.
Què va passar?
Vaig embolicar-me amb el seu pare. Ell ho va descobrir i va caure.
Va caure per culpa meva.
Espera.
Un moment.
Més suau.
- Para! - Què passa?
- Perdona. - On coi creus que vas?
- Deixa'm! - Eh, que parlo amb tu.
No m'ho poses fàcil, eh?
Havia de venir.
Ja ho sé.
"Decideix-te i fes-ho. "
Això és el que em solia dir el meu pare.
"Vols ser cirurgià?"
"Molt bé. "
"Segueix aquest camí. "
"Vols casar-te amb l'Ingrid?"
"Fantàstic. "
"És molt bona elecció. "
I llavors em vas conèixer.
Sí.
Vaig entregar-me a la incertesa.
I mira què ha passat.
Crec que no…
No podrem separar mai qui som del que hem fet.
Però
tampoc podem deixar que sigui en va.
En Jay va morir per culpa nostra.
De tota manera, ho tornaria a fer.
No te'n penedeixes?
Com vols que ho faci?
Hem fet molt de mal.
Però ja està fet.
Sento moltíssim
el que ha passat.
Tant de bo no ens haguéssim conegut.
No intentis tornar-me a trobar.
Felicitats pel casament.
Has tornat a Londres?
Entesos.
Et necessito.
Ens veiem al pis?
Gràcies.
És en William, oi?
Sí.
L'escala és preciosa, no li sembla?
És una oportunitat excepcional poder comprar aquest pis.
Acaba de sortir a la venda. Té una habitació i un bany,
però té molt d'espai de sala d'estar i sembla més gran, oi?
No puc més.
- No puc tornar a casa de ma mare. - No cal que hi tornis.
Deixa de castigar-te.
Au, va.
Vingui, veurà l'habitació.
Escric això mentre creues la ciutat de nit per trobar-te amb mi.
T'esperaré pacientment,
mentre penso en el futur.
- Estàs bé? - Ben aviat, em casaré.
I un nou ordre marcarà la resta de les nostres vides.
Tot serà diferent.
Tot seguirà com sempre.
Durant molt de temps he atret certes forces que definien la meva vida.
I les he deixat actuar.
A vegades, m'han colpit com un huracà.
I a vegades, només han alterat certes coses,
m'han fet anar per un altre camí
i ha desaparegut alguna cosa o algú.
Però jo sempre sobrevisc.
Així que passi el que passi amb nosaltres sé que també sobreviuràs.
Perquè això és el que sabem fer.
I seré teva.
Fins la fi.
Tota, sempre.
He passat un any molt dur.
De fet, més d'un any.
Hauria de començar pel principi?
- Per on vulguis tu. - Entesos.
Mai ho he fet, així que no conec les normes.
T'ajudaria, que n'hi hagués?
Com ha dit?
Et sembla que les necessites?
Que curiós.
Subtítols: Cristina Riera Carro