"ADONA'T QUE TOT ESTÀ CONNECTAT."
FRASE ATRIBUÏDA A LEONARDO DA VINCI
Hora punta.
Tothom està igual.
Has d'arribar on vas tan ràpid com puguis.
Al nostre món enfeinat,
la natura ha quedat a l'ombra.
Però aquí, al Nepal, els carrers de les afores no duen a tot arreu.
I, si has de passar pel centre,
pots unir-te al trànsit
o crear un carril propi.
Aquest vianant desafiador fa el que la seva espècie sempre ha fet...
fer la migració nocturna entre pastures.
I si la sabana s'ha convertit en un suburbi...
Això no l'aturarà.
Enmig d'aquest món boig, la natura lluita per sortir-se'n.
I, en fer-ho, cadascun d'aquests rinoceronts decidits
entrellaça el seu filet al vast teixit de la vida.
Una xarxa vivent que abasta tot el món.
Connecta tots els éssers vius.
I ara, per primera vegada, revelarem com.
Dels boscos més densos...
als oceans més profunds.
Dels cels més feroços...
als deserts més càlids.
Aquesta xarxa oculta uneix les meravelles de la vida
a les grans forces del planeta,
i fa que el món segueixi viu.
Encara que interrompem aquestes connexions...
la natura resisteix.
Aquesta és la història mai contada de la força més poderosa del planeta.
La vida mateixa.
Revelem els seus secrets
i descobrirem que podria haver-hi un futur millor...
en el nostre món vivent i interconnectat.
Pots agafar un fil de la xarxa de la natura
miris on miris,
fins i tot al glaç del nord.
NARRACIÓ DE CATE BLANCHETT
Potser no ho sap,
però aquest ren femella té un paper vital.
Només ha de sobreviure per acomplir-lo.
Un vincle fort amb la mare hi ajudarà.
Però primer haurà de dominar la seva principal eina de supervivència.
Les potes.
És una atleta nata.
Velocitat, resistència... Ho té tot.
O ho tindrà quan aprengui a caminar.
Fins llavors, el lloc més segur per a la futura velocista
és literalment sota la mare.
Perquè la vigila una àguila.
Espera que se'n separi.
La mare l'ha protegit.
Però, com abans aprengui a caminar,
més opcions tindrà.
La cria estarà segura amb el ramat.
I, junts, aquests animals tenen un impacte
que es nota molt més enllà de l'Àrtic.
Però només si estan alerta.
Llops.
A les planes,
el ramat veu acostar-se el perill,
i fan el que saben fer millor.
A camp obert, arriben a màxima velocitat.
Però, entre els arbres, la capa de neu els alenteix.
Per sort per a ells, amb potes curtes encara costa més.
Arribar a camp obert els dona estabilitat.
I el ramat inquiet pot tornar a vigilar els seus caçadors.
Sobreviure a l'Àrtic és difícil, fins i tot per a un corredor de primera.
Però aquest ball etern entre depredador i presa
està relacionat amb tots nosaltres.
Quan la cria i el ramat pasturen herba i matolls,
els tallen.
Així, la neu cau intacta.
Els depredadors fan que el ramat es mogui
i pasturi per tot arreu.
Junts ajuden a crear catifes de neu ininterrompudes
i converteixen aquestes planes blanques en un gran mirall còsmic
que pot reflectir fins a un 85 % de l'escalfor del Sol a l'espai.
L'Àrtic ha de seguir estant congelat per estabilitzar el clima
i que el planeta sencer sigui més habitable per a tots.
Aquest sistema de refrigeració impressionant
activa una altra cadena d'esdeveniments...
que se submergeix a les profunditats dels oceans.
Perquè, just davant de la costa, el mar es congela.
Els cristalls de gel pugen a la superfície.
L'aigua de mar més densa cau al fons marí...
desplaçada per l'aigua calenta de la superfície.
És l'inici d'un sistema circulatori gegant.
Una bomba que porta els corrents marins en un viatge circular de mil anys
que connecta tots els oceans.
On hi ha corrents,
hi ha vida.
Enlloc més que en un escull coral·lí tropical.
Hi viuen un quart de totes les espècies marines conegudes.
I mil milions d'humans depenem d'ells per alimentar-nos,
guanyar-nos la vida i protegir-nos.
Fins i tot als corrents de l'escull
hi ha les mateixes normes
per als caçadors i les preses.
El truc és avançar-se a la resta,
sigui com sigui.
Una sèpia ha amagat els ous entre aquestes roques.
El problema és que aviat es tornen transparents.
Aquests diminuts embrions han d'estar immòbils per evitar...
Vaja. Sempre n'hi ha un que es mou.
Tot i ser un tap de bassa, aquest jovenet precoç
ja bada amb l'escull que l'envolta.
Només viurà un any,
i sembla decidit a aprendre tot el que pugui,
tan ràpid com pugui.
Però la seva eufòria crida l'atenció.
Una galera multicolor afamada amb la millor vista de l'escull.
Li agraden els ous poc fets.
Però el petit se la sap llarga.
Ara em veus.
Ara no em veus.
Però no tothom caurà en aquesta trampa.
El gat ocel·lat cuallarg nota el corrent elèctric de les preses.
I el batec del cor de la cria retrona com una alarma de cotxe.
En l'últim segon, s'adona...
que l'ha d'apagar.
Aguantant la respiració i alentint els seus tres cors
per desaparèixer de nou.
Ara l'intrèpid només necessita
que un adult li ensenyi a caçar el sopar.
N'hi ha prou per fer-lo sortir de l'ou.
Acabar la seva estada a l'ou és la millor manera de començar.
Ara s'alimentarà
de tot allò que li dugui el corrent.
Bestioles que viatgen per l'autopista aquàtica
d'escull en escull.
Escampant noves vides i esperança
per al futur d'aquestes meravelles subaquàtiques.
Des d'una cria de ren que fa bategar el cor de l'oceà
passant per un escull,
la xarxa de corrents oceànics connecta els dos pols
en el seu camí fins a l'Antàrtida.
Les temperatures gèlides alimenten el pols de l'oceà
i bombegen l'aigua cap al nord...
on els corrents més forts duen vida...
als llocs menys esperats.
A l'estació seca, al desert africà de Kalahari,
tothom les passa magres per la calor.
Però, fins i tot aquí,
la natura troba la manera de garantir allò que la vida necessita per prosperar.
A molts quilòmetres de distància,
un corrent gèlid atlàntic troba aire càlid del desert.
Una boira densa va terra endins.
Es formen núvols de tempesta a les muntanyes,
on practiquen l'alquímia de la natura.
Cada llamp és tan potent...
que parteix molècules a l'aire
i crea nitrats,
un fertilitzant líquid essencial per al creixement de les plantes.
Aquests nutrients cauen amb la pluja i baixen...
creuant l'Àfrica meridional...
fins que arriben al delta de l'Okavango.
Transformen la terra seca del Kalahari en un dels grans oasis de la natura...
i provoquen una explosió de vida en aquell desert àrid.
Una connexió amb un oceà llunyà els ofereix aigua...
però crear una ambient favorable depèn dels habitants de la zona.
Pesos pesants de l'enginyeria s'obren pas per la vegetació...
i creen xarxes de canals...
que connecten estanys i abeuradors.
Fan que les aigües riques arribin més lluny.
Així ningú es perd res.
I, per a aquesta família d'hipopòtams alegres,
és època de piscina.
S'han apropiat de la millor zona de bany.
Però el pare ha d'estar alerta.
Conservar aquest estany i el seu harem de femelles
no serà fàcil.
Tots dos són cobejats pels mascles que volen tenir fills.
Per al pare,
aquest intrús és tan inoportú com una tireta en aigua calenta.
El pare l'avisa que marxi.
Lluitar contra un rival de dues tones seria esgotador.
També podria ser mortal.
Però, si l'intrús entra al seu estany,
el pare haurà de triar.
Perdre la família...
o lluitar.
Haurà de foragitar molts més rivals durant la temporada.
Però, de moment, es mereix una volta de celebració.
I tant, és el millor.
Tots aquests jocs i baralles, allarguen la temporada festiva.
Remouen l'aigua i eviten que els estanys s'estanquin.
Fins i tot quan la riuada baixa,
els seus companys de gremi
saben que l'aigua d'hipopòtam és potable.
Al cap de pocs mesos,
aquestes riqueses desapareixen.
Les excavadores fan caure el menjar que queda...
a terra.
Però fins i tot aquest sopar
provoca una reacció en cadena
que envia ones més enllà del desert...
preparant el terreny per a un altre fenomen natural.
El foc.
La fusta aviva els incendis forestals que rejoveneixen la sabana.
I d'aquestes flames sorgeix un nou fil en el vast teixit de la vida...
amb un vincle que connecta continents.
Quan la sabana es crema,
s'alliberen nutrients microscòpics de la terra.
S'eleven amb el fum...
fins als núvols.
A l'atmosfera, les restes de fòsfor
viatgen per corrents d'aire i sistemes meteorològics.
Els fertilitzants creuen l'Atlàntic...
fins al cel de l'Amèrica del Sud...
on la seva màgia cau amb la pluja...
sobre la imponent selva amazònica.
Sorprenentment, la meitat del fòsfor que arriba fins aquí
s'origina en incendis africans...
i ofereix aliment intercontinental
als tres milions d'espècies que viuen a l'Amazònia.
Crèiem que la increïble biodiversitat de l'Amazònia
era conseqüència d'una evolució competitiva.
Però també hi ha una influència més subtil i igual de poderosa.
La col·laboració.
Hi ha una noguera del Brasil que s'alça amb elegància per sobre de tot.
Fa més de cent anys que creix en aquest indret.
Amb quasi 45 metres d'alçada, és un pilar de l'alta societat.
Ha arribat tan amunt perquè és la relacions públiques del bosc,
i confia que els seus contactes la mantindran proveïda.
Les flors grogues plenes de nèctar anuncien que està llesta per reproduir-se.
Però és primmirada.
Només admet persones VIP.
Pol·linitzadors VIP que potser han visitat una altra noguera.
Les seves flors tenen una caputxa protectora.
Caldrà un pes pesant per aixecar aquest pes mort.
Sorprenentment, aquest arbre està tan ben connectat
que pot externalitzar la feinada que suposa trobar aquest ésser
a un ajudant.
Una orquídia propera...
que vol atraure el seu propi pol·linitzador.
La seva aroma captivadora és irresistible
per a un entès en perfums.
Aquesta abella de les orquídies és un mestre perfumista.
Està creant la seva colònia insígnia
i vol afegir aquesta fragància divina a la seva barreja.
Amb compte, recull els olis essencials amb els seus raspalls...
i els barreja a les bosses de les potes.
La barreja perfecta el farà més desitjable per a les admiradores.
O sigui que ha de ser insuperable.
Potser una miqueta més.
Però no és aquest perfeccionista perfumat qui ajudarà la noguera.
És qui atrau.
Amb l'aire del bosc embriagat d'un perfum seductor,
les femelles, més grans i fortes, arriben brunzint.
Es a aquests pesos pesants a qui la noguera del Brasil
esperava rebre.
Les femelles tenen força per aixecar el caputxó
i que l'arbre rebi el pol·len que li cal per reproduir-se.
El domini de les relacions públiques ha donat resultat.
L'any següent les seves flors exclusives s'han convertit en un fruit...
encara més impenetrable.
Ni una caiguda de 30 metres...
pot trencar aquesta closca tan dura.
Costa tant d'obrir com una caixa forta.
Però aquest arbre noble té contactes fins i tot als baixos fons.
El primer sospitós:
l'agutí, de dits llargs.
Aquest rosegador diminut és l'únic que té eines
per obrir la closca.
Pel que fa a les nous de dins,
les vol totes.
Si en queda alguna, les amaga pel bosc.
Per menjar-se-les després.
Però aquest bandit de bosc té tants amagatalls
que és impossible recordar-los tots.
I la noguera del Brasil ja hi comptava, amb això.
Deixar el seu llegat en mans d'aquesta colla pot semblar imprudent.
Però la natura és meravellosa.
Aquestes col·laboracions estranyes funcionen.
I són tan fiables que totes les nogueres del Brasil
neixen d'aquesta manera.
És un arbre que només pot créixer en selves sanes i intactes.
I hi ha un animal en particular
que és crucial perquè la selva estigui sana.
Una criatura que regna amb una mà de ferro de terror.
Ja ho farà
quan surti del llit.
El típic adolescent.
Aquest jaguar jove es passa el dia dormint
i, a estones, es lleva per atacar el rebost.
Els seus refrigeris tant són a les capçades...
com sota l'aigua.
Però la seva gana sense límits significa que allà on va
no porta la mort sinó la vida.
Sense felins com ell,
aquest lloc podria ser molt diferent.
Menys caçadors significaria més herbívors,
que devorarien els plançons.
Els arbres més vells moren i en creixen pocs de joves.
La llum del sol es cola entre les capçades.
El sotabosc humit s'asseca,
i els que depenen de la humitat... desapareixen.
Les flores es panseixen.
Els colibrís es moren de gana.
Sense grans depredadors...
les formigues tallafulles es multipliquen per cent,
disposades a deixar el bosc pelat fulla a fulla.
Una sola connexió menys
i tota la xarxa es comença a esfondrar.
Però, on encara hi ha jaguars, ells són la cola que manté unida
el teixit complex de la selva.
I aquest adolescent voraç
intentarà una cosa que pocs caçadors farien...
enfrontar-se a un gran depredador.
Un caiman...
que espera una presa.
Té força per abatre un jaguar ingenu.
Tot depèn de qui ataqui qui.
Ha aconseguit un àpat digne de l'adolescent més menjador.
A més, tindrà efectes col·laterals importants.
Perquè les seves sobres començaran un viatge
que revelarà l'extraordinari secret
de com funcionen realment tots els boscos del món.
El cadàver en descomposició allibera una gran quantitat de nutrients
que es filtren al sòl.
I, sota terra, alguna cosa espera rebre'ls.
Un fil microscòpic absorbeix els nutrients
i els transporta sota els arbres de dalt.
És un únic filament dins una vasta xarxa vivent.
El teixit micelià de les colònies de fongs
que s'estén per sota de tota la selva.
Els seus terminals diminuts es connecten a les arrels
i intercanvien els nutrients per una part de l'aliment de l'arbre.
Però és més que una mera transacció.
En alguns boscos, les xarxes subterrànies uneixen els arbres
en una sola xarxa d'abast forestal.
Un sistema intel·ligent que permet un fluix mutu de menjar i aigua
dels més forts als més dèbils.
Fins i tot entre espècies.
Un plançó privat de llum solar
pot rebre aliment dels seus veïns més alts.
Els arbres es poden comunicar a través de la seva xarxa.
Una ment rusc que els avisa de malalties o atacs,
perquè estiguin previnguts.
L'escala de les xarxes fúngiques del planeta trontolla.
Posats en fila, arribarien més enllà del nostre sistema solar,
fins a més de la meitat de la nostra galàxia.
Però aquí, a la Terra, treballen amb els arbres
per aïllar tres quartes parts del carboni terrestre
en lloc segur, sota terra.
Aquesta figuera és centenària.
Un arbre mare.
Ha fet créixer molts plançons.
Però ara la seva vida arriba a la fi.
La xarxa fúngica li permet un últim acte d'altruisme.
Regalar els seus últims nutrients a la seva comunitat.
L'última voluntat d'una àvia de donar el millor a la seva família.
Un altre arbre creixerà per substituir-la i perpetuar el seu paper.
Gràcies a les meravelles de la xarxa d'abast forestal.
Alguns científics comencen a veure els boscos
com una única entitat interconnectada...
en què arbres, animals i fongs col·laboren...
com a comunitat autosuficient.
El paradigma de l'increïble xarxa de la natura.
Amb aquestes descobertes recents,
no és exagerat pensar que el planeta sencer
funciona igual.
Tot està connectat.
Des d'un ren veloç
fins a un hipopòtam triomfant.
Tota acció té la seva conseqüència.
Des del batec d'un oceà fins a una tempesta fèrtil.
D'alguna manera, la natura sempre és a les nostres vides.
Encara que no ens la trobem.
Aquestes connexions arriben a tots els racons del planeta.
Però la xarxa de la natura no es pot aturar mai.
Ha de ballar al ritme del planeta
i reaccionar al pas del temps.
En un món que sempre canvia,
sempre hi ha oportunitats.
Però trobar el moment oportú ho és tot.
Subtítols: Maria Romero Soronellas