LEONARDO DA VINCIN KERROTAAN SANONEEN: "YMMÄRRÄ, ETTÄ KAIKEN VÄLILLÄ ON YHTEYS."
Ruuhka-aika.
Se on sama juttu kaikkialla.
Määränpäähän on päästävä mahdollisimman nopeasti.
Kiireisessä maailmassamme -
luonto on karkotettu varjoihin.
Täällä Nepalin sivukujilla ei kuitenkaan pitkälle pötkitä,
joten kun päätielle on pakko mennä,
voi joko juuttua ruuhkaan tai luoda oman kaistansa.
Tämä työmatkalainen tekee samaa, mitä sen kaltaiset ovat aina tehneet.
Se tekee yöllisen vaelluksensa ruokintapaikalle ja takaisin.
Se, että savanni on nykyään esikaupunkialuetta,
ei estä sitä.
Kohdatessaan hullun maailmamme luonto yrittää löytää tiensä sen läpi.
Niin tehdessään kukin näistä -
määrätietoisista sarvikuonoista kutoo oman pienen lankansa -
elämän laajaan verkkoon.
Se on elävä verkosto, joka kattaa koko maailmamme.
Se yhdistää kaikki eliöt.
Nyt paljastamme ensimmäistä kertaa, miten se tapahtuu.
Tiheimmistä metsistä -
syvimpiin valtameriin.
Raivoisimmilta taivailta -
kuumimmille aavikoille.
Tämä piilotettu verkosto yhdistää elämän ihmeet -
planeettamme suuriin voimiin.
Yhdessä ne pitävät koko maailmamme elossa.
Silloinkin, kun häiritsemme näitä tärkeitä yhteyksiä,
luonto puskee eteenpäin.
Tämä on ihmeellinen kertomaton tarina Maan mahtavimmasta voimasta,
elämästä itsestään.
Sen salaisuuksien selvittäminen kertoo,
miten saamme valoisamman tulevaisuuden -
yhteenliittyneessä elävässä maailmassamme.
ELÄVÄ MAAILMAMME
LUONNON IHMEELLINEN VERKOSTO
Luonnon verkoston langanpäästä saa kiinni missä tahansa,
jopa jäätyneen pohjoisen erämaissa.
KERTOJANA CATE BLANCHETT
Se ei ehkä tiedä sitä,
mutta tällä poron vasalla on tärkeä rooli edessään.
Sen on vain selviydyttävä tarpeeksi pitkään.
Vahvin mahdollinen suhde sen emoon auttaa.
Ensin sen pitää hallita tärkein selviytymistyökalunsa,
jalat.
Se on luonnollinen urheilija. Sillä riittää nopeutta ja kestävyyttä -
ainakin sitten, kun se oppii kävelemään.
Siihen asti turvallisin paikka sille on kirjaimellisesti sen emon jaloissa,
sillä kotka tarkkailee odottaen,
että se jäisi yksin.
Emo pelasti tällä kertaa,
mutta mitä nopeammin se oppii kulkemaan, sitä paremmat sen mahdollisuudet ovat.
Lauma antaa vasalle turvaa.
Näiden eläinten aiheuttama yhteisvaikutus tuntuu -
kaukana Arktiksen ulkopuolella,
mutta vain, jos ne ovat varuillaan.
Susia.
Tasangoilla -
tämä lauma havaitsee lähestyvän vaaran ja voi käyttää syntymälahjaansa.
Avomaalla ne ovat erittäin nopeita.
Puiden keskellä syvä lumi kuitenkin hidastaa.
Niiden onneksi kulku on vielä vaikeampaa lyhyillä jaloilla.
Avomaalla on jälleen parempi juosta,
ja säikky lauma voi taas tarkkailla jahtaajiaan.
Arktis on vaikea paikka selviytyä maailmanluokan juoksijallekin.
Tällä loputtomalla petoeläinten ja saaliiden tanssilla on lopulta -
yhteys meihin kaikkiin.
Vasan ja sen lauman laiduntaminen hillitsee ruohon ja pensaikon kasvua.
Sen ansiosta lumi laskeutuu tasaisesti.
Petoeläimet pitävät laumat liikkeellä,
jolloin ne laiduntavat laajalla alueella.
Yhdessä ne auttavat luomaan tasaisia lumipeitteitä,
jotka muuttavat nämä tasangot valtavaksi kosmiseksi peiliksi,
joka voi heijastaa jopa 85 prosenttia Auringon lämmöstä takaisin avaruuteen.
Arktiksen on pysyttävä jäässä ilmaston vakauttamiseksi,
jotta koko planeetta olisi asuttavampi meille kaikille.
Tämä hämmästyttävä jäähdytysjärjestelmä auttaa käynnistämään -
toisenkin tapahtumaketjun,
joka syöksyy valtameriemme syvyyksiin.
Aivan rannikon tuntumassa meri nimittäin jäätyy.
Jääkiteet nousevat pintaan.
Se pakottaa tiheämmän meriveden laskeutumaan pohjaan -
ja lämpimämmän pintaveden korvaamaan sen.
Se on valtavan kiertojärjestelmän alku.
Se on pumppu, joka ohjaa merivirrat tuhannen vuoden edestakaiselle matkalle -
yhdistäen kaikki valtameret toisiinsa.
Siellä, missä on merivirtoja, on elämää.
Varsinkin trooppinen koralliriutta kuhisee elämää.
Neljäsosa tunnetuista merieliöistä elää tällaisilla riutoilla.
Miljardi ihmistäkin turvautuu niihin ravinnon,
toimeentulon ja suojan turvaamiseksi.
Täällä riuttaa ympäröivissä virroissakin pätevät samat säännöt -
metsästäjille ja metsästetyille.
Juju on siinä, että pysyy kilpailijoiden edellä kaikin keinoin.
Seepiaemo piilotti nämä munat kivien sekaan.
Ongelmana on, että ne muuttuvat pian läpikuultaviksi.
Pienten alkioiden on pysyttävä paikallaan, jotta ne eivät...
Ai, aina on yksi.
Tämä maapähkinän kokoinen -
pikkuvanha nuorukainen on jo lumoutunut ympäröivästä riutasta.
Se elää vain vuoden, joten se näyttää päättäneen oppia -
mahdollisimman paljon mahdollisimman nopeasti.
Sen innokkuus kuitenkin herättää huomiota.
Nälkäinen sirkkaäyriäinen. Sillä on riutan terävin näkö.
Se tykkää syödä munat pehmeinä.
Nuorukainen on jo kuitenkin askeleen edellä.
Nyt minut näkee,
nyt ei.
Kaikki eivät kuitenkaan lankea tuohon.
Epolettihait voivat aistia saaliinsa tuottaman sähkövirran.
Poikasen sydämen syke huutaa kuin autohälytin.
Viime sekunnilla se jotenkin -
osaa sammuttaa sen.
Hengitystään pidätellen ja kolmea sydäntään hidastaen -
se katoaa jälleen.
Tämä intoilija tarvitsee enää aikuisen -
joka opettaa metsästämään.
Se saa metsästäjänoviisin kuoriutumaan.
Munakoulusta valmistuminen antaa sille parhaan alun elämään.
Se syö nyt mitä vain tilaisuuksia virtaukset tuovatkaan.
Pienet otukset kulkevat vetistä valtatietä -
riutalta kaukaiselle riutalle.
Ne levittävät uutta elämää ja toivoa -
näiden vedenalaisten ihmeiden tulevaisuudelle.
Valtameren sykinnän alkuun saavasta poron vasasta lähtien -
trooppisen riutan kautta -
merivirtojen verkosto yhdistää molemmat navat -
sen jatkuessa Etelämantereelle asti.
Jäätävä kylmyys kiihdyttää valtameren pulssia -
pumppaamalla merivettä takaisin pohjoiseen,
jossa voimakkaimmat virrat elvyttävät elämää paikoissa,
joissa sitä vähiten odottaisi.
Afrikan Kalaharin autiomaan kuivalla kaudella -
kaikki kärsivät kuumuudesta.
Silti täälläkin -
luonnon verkosto antaa juuri sen, mitä elämä tarvitsee kukoistaakseen -
koska satojen kilometrien päässä -
Atlantin jäinen virtaus kohtaa kuuman aavikkoilman.
Paksu sumu liikkuu sisämaahan.
Ukkospilvet nousevat ylängöille,
jossa ne suorittavat luonnon omaa alkemiaa.
Salama on niin voimakas,
että se halkoo ilman molekyylejä luoden nitraatteja,
kaikkien kasvien elintärkeitä lannoitteita.
Nämä ravinteet satavat maahan ja ryöppyävät etelään.
Ne kulkevat satoja kilometrejä -
ja päätyvät Okavangon suistoon,
jossa ne muuttavat kuivan Kalaharin yhdeksi luonnon suurimmista keitaista.
Se laukaisee kasvuräjähdyksen tähän aiemmin karuun autiomaahan.
Vaikka yhteys kaukaiseen valtamereen tuo veden,
paikallisten tehtävä on luoda naapurusto, josta kaikki voivat hyötyä.
Raskaansarjan pioneerit puskevat kasvillisuuden läpi -
luoden virtaavien kanavien verkostoja,
jotka yhdistävät altaat ja juomapaikat toisiinsa.
Se suo ravinnerikkaiden vesien virrata kauemmas.
Kukaan ei siis jää paitsi.
Vapaa-aikaa rakastavilla virtahevoilla on alkanut allasbilekausi.
Ne ovat saaneet valita ensin alueen parhaan uimapaikan.
Isä ei voi kuitenkaan rentoutua täysin.
Sen siitoshaaremin ja tämän altaan hallinta ei ole helppoa.
Nuoret perheen perustamisesta haaveilevat urokset janoavat molempia.
Tämä tunkeilija on yhtä tervetullut kuin kakka kylpyammeessa.
Isä varoittaa sitä.
Taistelu kahden tonnin vastustajan kanssa on uuvuttavaa.
Se voi olla myös tappavaa.
Jos tunkeilija kuitenkin astuu altaaseen,
isän vaihtoehdot ovat selkeät: Joko se menettää perheensä -
tai taistelee.
Ennen kuin kausi on ohi, isä voi joutua ajamaan pois vielä monta.
Nyt kuitenkin voitto ansaitsee kunniakierroksen.
Taito on yhä tallella.
Kaikki tämä kirmailu ja tappelu auttaa pidentämään bilekautta.
Se estää altaiden vettä seisomasta.
Silloinkin, kun tulva alkaa väistyä,
pioneerikollegat voivat olla varmoja, että virtahevonmakuinen vesi on -
juomakelpoista.
Muutamassa kuukaudessa -
tulvan rikkaudet katoavat.
Puskutraktorit pudottavat jäljellä olevan ruoan -
maahan.
Jopa tämäkin purkuillallinen käynnistää ketjureaktion,
jonka vaikutukset tuntuvat kaukana autiomaasta.
Se avaa tien toiselle luonnonilmiölle,
tulelle.
Kuollut puu ruokkii metsäpaloja, jotka elvyttävät savannin.
Näistä liekeistä alkaa uusi lanka elämän valtavassa verkossa,
joka yhdistää mantereet toisiinsa.
Kun pensaikko ja maa palavat,
mikroskooppisia ravinteita vapautuu maaperästä.
Ne nousevat savun mukana -
pilviin saakka.
Fosfori kulkeutuu korkealla ilmakehässä -
tuulivirtojen ja sääjärjestelmien läpi.
Lannoitteet kulkeutuvat Atlantin yli -
Etelä-Amerikan taivaalle,
jossa niiden taika sataa maahan -
mahtavan Amazonin sademetsän yllä.
Puolet tänne päätyvästä fosforista -
on peräisin Afrikan paloista.
Ne luovat mannertenvälisen elämänlangan -
kolmelle miljoonalle lajille, jotka kutsuvat tätä paikkaa kodiksi.
Luulimme aiemmin, että näin monimuotoinen elämä kehittyi tänne -
kilpailun seurauksena.
Taustalla toimii kuitenkin myös hienovaraisempi ja yhtä voimakas voima,
yhteistyö.
Kaiken yläpuolella kohoaa ylväs parapähkinäpuu.
Se on kasvanut täällä yli vuosisadan.
Yli 45-metrisenä se on seurapiirien kermaa.
Se on noussut huipulle olemalla äärimmäinen metsäverkostuja.
Se luottaa saavansa verkostoltaan kaiken tarvitsemansa.
Mettä pursuavat kukat viestivät, että se on valmis lisääntymään.
Se on kuitenkin vähän nirso.
Se haluaa tavata vain VIP-vieraita, hyvin tärkeitä pölyttäjiä,
jotka ovat ehkä käyneet toisessa parapähkinäpuussa.
Siksi sen kukissa on suojahuppu.
Tämän oviaukon nostamiseen tarvitaan enemmän massaa.
Hämmästyttävästi tämä puu on niin hyvin verkostoitunut,
että se voi ulkoistaa -
sellaisen olennon etsimisen henkilökohtaiselle avustajalle,
orkideanaapurilleen,
joka itsekin houkuttelee pölyttäjää.
Sen huumaava tuoksu on vastustamaton tuoksujen tuntijalle.
Tämä orkidea-mehiläinen on mestariparfymisti.
Työstäessään omaa hajustettaan -
se ei voi olla lisäämättä tätä jumalaista tuoksua sekoitukseensa.
Se kerää hienoimnat aromaattiset öljyt harjaksillaan -
ja sekoittaa ne taitavasti pusseihinsa.
Täydellinen sekoitus tekee siitä haluttavamman ihailijoille.
Sekoituksen on siis oltava täydellinen.
Ehkä vähän lisää.
Tämä parfyymiperfektionisti ei tosin auta parapähkinäpuuta,
vaan se, ketä se houkuttelee.
Nyt, kun metsän ilma on täynnä vietteleviä tuoksuja,
isommat ja vahvemmat naarasmehiläiset aktivoituvat.
Juuri näitä raskassarjalaisia parapähkinäpuu on odottanut.
Naarasmehiläisillä on voimaa avata kukka -
ja viedä puun tarvitsema siitepöly perille.
Puun metsäverkoston hallinta kantoi hedelmää.
Ensi vuoteen mennessä sen kukka on muuttunut hedelmäksi,
johon on vielä vaikeampi tunkeutua.
Edes 30 metrin pudotus -
ei vapauta siemeniä sen kivikovasta kuoresta.
Vain kassakaappivaras voi murtautua sinne.
Tällä jalolla puulla on kuitenkin yhteyksiä metsän alamaailmaankin.
Pääepäilty.
Kultajänis.
Vain tällä jyrsijällä on työkalut kuoren avaamiseen.
Mitä tulee sisäpuolen pähkinöihin, se haluaa ne kaikki.
Jos mitään jää yli, se säilöö ne pieniin piiloihin ympäri metsää -
myöhempää ruokailua varten.
Tällä metsävorolla on kuitenkin niin monta piiloa,
ettei se voi muistaa kaikkia.
Sen varaan puu strategiansa laskeekin.
Lisääntymisen luottaminen tällaisiin käsiin voi vaikuttaa holtittomalta,
mutta se on luonnon verkoston ihme.
Tällainen eriskummallinen yhteistyö todella toimii.
Menetelmä on niin luotettava,
että jokainen parapähkinä on syntynyt näin.
Ne ovat satokasvi, jota voi saada vain terveestä ja ehjästä sademetsästä.
Yksi eläin on erityisen tärkeä koko metsän terveydelle.
Tämä olento hallitsee valtakuntaansa pelon rautaisella nyrkillä.
Ainakin sitten, kun se herää.
Tyypillinen teini.
Tämä nuori jaguaari viettää päivänsä nukkuen -
ja nousten välillä syömään.
Se hankkii ruokansa niin puiden latvoista -
kuin vesirajan altakin.
Sen rajaton ruokahalu tarkoittaa, että kulkiessaan -
se ei hengitä kuolemaa vaan elämää.
Ilman isoja kissaeläimiä -
tämä paikka voisi näyttää hyvin erilaiselta.
Ilman metsästäjiä laiduntajat ahmisivat taimet -
ennen kuin ne ehtisivät kasvaa täyteen mittaan.
Nuoret puut eivät enää korvaisi vanhoja kuolleita puita.
Auringonvalo paistaisi sisään latvuston aukoista.
Kostea alikasvos kuivuisi,
ja kosteissa olosuhteissa elävät katoaisivat.
Kukat kuihtuisivat.
Kolibrit nääntyisivät nälkään.
Siellä, missä ei suurpetoja olisi,
metsän lehvästön lehti kerrallaan -
karsivien lehdenleikkaajamuurahaisten määrä räjähtäisi.
Jo yksi puuttuva lenkki saa aikaan koko verkoston romahtamisen.
Jaguaarit ovat se tekijä, joka pitää -
sademetsän monimutkaisen verkon kasassa.
Tämä ahne teini yrittää jopa jotain,
mitä harva metsästäjä uskaltaa.
Se hyökkkää toisen saalistajan kimppuun.
Kaimaani.
Se väijyy omaa saalistaan.
Se voi päihittää naiivin jaguaarinkin.
Kyse on siitä, kuka pääsee yllättämään.
Se nappasi aterian, joka tyydyttää suurimmankin nälän.
Siitä seuraa myös voimakkaita kerrannaisvaikutuksia.
Aterian tähteet nimittäin aloittavat oman matkansa.
Se paljastaa salaisuuden siitä,
miten metsät kaikkialla maailmassa todella toimivat.
Mädäntyvä ruho vapauttaa eliniän verran ravinteita,
jotka imeytyvät metsänpohjaan.
Maan alla jokin odottaa näitä ravinteita.
Mikroskooppinen lanka imee ravinteet -
ja kuljettaa ne yläpuolen puiden alle.
Se on vain yksi valtavan elävän verkoston säie.
Kyse on sieniyhdyskuntien rihmastoista,
jotka kulkevat koko sademetsän alla.
Niiden pienet jakeluasemat yhdistyvät puiden juuriin jakamaan ravinteita -
saadakseen vastineeksi puiden omaa ravintoa.
Tämä on muutakin kuin vaihtokauppaa.
Joissain metsissä maanalaiset verkostot yhdistävät niiden puut -
yhdeksi metsän laajuiseksi verkostoksi.
Tämä älyjärjestelmä mahdollistaa ravinnon ja veden virtauksen -
vahvimmasta heikoimpaan -
jopa lajien välilläkin.
Pidemmät naapurit voivat auttaa valonpuutteesta kärsivän taimen kasvuun.
Puut saattavat käyttää verkostoaan jopa kommunikointiinkin.
Joukkomieli varoittaa toisiaan -
sairauksista tai hyökkäyksistä, jotta ne voivat valmistautua vaikeuksiin.
Planeetan sienirihmastojen laajuus on huikea.
Jonoksi aseteltuna ne yltäisivät aurinkokunnan ulkopuolelle -
ulottuen yli galaksimme puoliväliin,
mutta Maassa ne tekevät yhteistyötä puiden kanssa -
sitoakseen kolme neljäsosaa maanpäällisestä hiilestä maan alle.
Tämä viikunapuu on satoja vuosia vanha.
Se on äitipuu.
Monet taimet ovat kasvaneet sen varjossa.
Nyt sen oma elämä on kuitenkin tulossa päätökseen.
Sienirihmasto mahdollistaa sille viimeisen epäitsekkään teon.
Se voi lahjoittaa arvokkaat ravinteensa yhteisölleen.
Isoäidin viimeinen toive auttaa sen metsäperhettä selviämään.
Toinen puu kasvaa sen tilalle ja jatkaa sen roolissa toimimista -
metsän laajuisen verkoston ansiosta.
Jotkut tutkijat pitävät metsiä yhä enenevässä määrin -
yhtenäisenä kokonaisuutena,
missä kasvit, eläimet ja sienet toimivat yhdessä -
yhteistyötä tekevänä itsenäisenä yhteisönä.
Se on luonnon ihmeellisen verkoston malliesimerkki.
Näiden viimeaikaisten löytöjen valossa ei ole kovin suuri harppaus nähdä -
koko planeettaa tällaisena järjestelmänä, jossa joka eliö on yhteydessä toisiinsa -
vauhdikkaasta porosta voittoisaan virtahepoon,
joka teosta seurauksineen -
ja meren sykkeestä hedelmälliseen rankkasateeseen.
Tavalla tai toisella koko luonto liittyy kaikkien elämään,
vaikkei se kulkisikaan kaduillamme.
Elämän yhteydet ulottuvat kaikkialle maapallolla,
mutta luonnon verkoston on oltava jatkuvassa liikkeessä -
tanssien elävän planeettamme rytmissä -
ja reagoiden ajan kulumiseen.
Aina muuttuvassa maailmassa -
tilaisuuksia on aina tarjolla,
mutta ajoitus on kaikki kaikessa.
Tekstitys: Antti Rinta-Loppi