„VEDD ÉSZRE, HOGY MINDEN MINDENNEL ÖSSZEFÜGG!”
LEONARDO DA VINCINEK TULAJDONÍTOTT IDÉZET
Csúcsidő.
Mindenhol ugyanolyan.
Minél gyorsabban el kell jutnod oda, ahová tartasz.
Rohanó világunkban
a természet árnyékba szorult.
De itt Nepálban nem jutsz messzire a mellékutakon.
Ha kénytelen vagy a forgalmas főúton menni,
akkor vagy dugóba kerülsz,
vagy utat törsz magadnak.
Ez az önfejű ingázó azt teszi, amit a fajtája mindig is tett.
Az éj leple alatt egy másik legelőre vándorol.
És bár a szavanna mára külvárossá alakult,
nos, ez sem fogja megállítani.
A természet igyekszik utat törni magának őrült világunkban.
Ezáltal minden egyes elszánt orrszarvú
beleszövi saját fonalát az élet hatalmas szövetébe.
Egy élő hálózatba, amely az egész világot átszövi.
Minden élőlényt összeköt.
És most először feltárjuk, hogy pontosan hogyan.
A legsűrűbb erdőktől...
az óceán legmélyéig.
A viharos égbolttól...
a forró sivatagokig.
Ez a rejtett hálózat összeköti az élet csodáit
a bolygón munkálkodó hatalmas erőkkel,
életben tartva az egész világunkat.
Még ha meg is szakítjuk ezeket a kötelékeket...
a természet tovább harcol.
Ez a csodálatos, ismeretlen története a Föld leghatalmasabb erejének...
amely maga az élet.
Feltárjuk a titkait,
és kiderítjük, hogyan garantálhatunk egy szebb jövőt...
az élő bolygónkon, ahol minden összekapcsolódik.
ÉLŐ BOLYGÓNK
A TERMÉSZET BÁMULATOS HÁLÓZATA
A természet hálózatának fonalát
bárhol felvehetjük,
még a fagyos észak zord tájain is.
NARRÁTOR: CATE BLANCHETT
Még nem is sejti,
de ez a kis rénszarvas fontos szerepet fog betölteni.
Csak elég ideig túl kell élnie hozzá.
Az erős anyai kötelék segíti őt ebben.
De előbb meg kell tanulnia használni a túlélése legfőbb eszközét.
A lábát.
Született atléta.
Gyorsaság, állóképesség. Minden megvan benne.
Csak meg kell tanulnia biztos lábakon állni.
Addig is a legbiztonságosabb hely a rövidtávfutó-jelölt számára
szó szerint az anyja lába alatt van.
Ugyanis sasszemek figyelik,
arra várva, hogy elkóboroljon.
Az anyja ezúttal megvédte.
De minél előbb működésre bírja a lábát, annál jobbak az esélyei.
A borjú a csordában biztonságra lel.
Ezeknek az állatoknak az együttes hatása az Északi-sarkvidéken túl is érezhető.
De csak akkor, ha résen vannak.
Farkasok.
A síkságokon
a csorda tagjai észreveszik a közelgő veszélyt,
és azt teszik, amire születtek.
Nyílt terepen elérik a maximális sebességüket.
A fák között azonban a mély hó lelassítja őket.
Szerencséjükre rövid lábakkal még nehezebb itt haladni.
A nyílt terepre érve kedvezőbb a helyzetük.
És az ijedt csorda ismét árgus szemekkel figyeli az üldözőit.
Az Északi-sarkvidéken a túlélés még egy világklasszis futónak is nehéz.
De a ragadozók és a prédák véget nem érő tánca végső soron
mindannyiunkhoz kapcsolódik.
Ahogy a borjú és csordája lelegelik a bozótot,
visszanyírják azt,
így a hó töretlenül el tudja lepni a vidéket.
A ragadozók mozgásban tartják a csordákat,
amelyek így szerte a vidéken legelnek.
Együtt hozzájárulnak az egybefüggő hómezők kialakulásához,
kozmikus tükörré alakítva ezeket a végtelen fehér síkságokat,
amelyek a Nap hőjének akár 85%-át visszaverik az űrbe.
Az Északi-sarkvidéknek fagyosnak kell maradnia,
hogy stabilizálja a klímát,
és mindannyiunk számára élhetőbbé tegye az egész bolygót.
És ez a lenyűgöző hűtőrendszer
egy másik eseménysorozatot is beindít...
ami egészen az óceánjaink legmélyéig elér.
Ugyanis a part mentén az óceán vize fagyos.
A jégkristályok a felszínre úsznak,
amitől a sűrűbb víz a tengerfenékre süllyed...
és melegebb felszíni vizek áramlanak a helyére.
Ez egy óriási keringési rendszer kiinduló pontja.
Egy szivattyú, ami a tengeráramlatokat egy ezeréves körutazásra küldi,
összekötve a bolygó összes óceánját.
Ahol vannak áramlatok...
ott van élet.
És sehol sincs több, mint egy trópusi korallzátonyon.
Az ismert tengeri fajok negyede ilyen korallzátonyokon él.
És egymilliárd ember számára garantálnak élelmet,
megélhetést és védelmet.
Még itt, a zátony körüli áramlatokban is ugyanazok a szabályok vonatkoznak...
a vadászokra és a prédákra.
A trükk az, hogy megőrizd a versenyelőnyödet...
ahogy csak tudod.
Ezeket a tintahalikrákat az anyjuk rejtette el a sziklák között.
Az a gond, hogy hamarosan átlátszóvá válnak.
Szóval az apró embrióknak mozdulatlannak kell maradniuk, nehogy...
Nos, mindig van egy lázadó.
Ezt a mogyoróméretű, koraérett apróságot
máris ámulatba ejtette a korallzátony.
Csak egy évig fog élni,
és eltökélt szándéka, hogy minél többet tanuljon,
a lehető leggyorsabban.
De az izgatottságával magára vonja a figyelmet.
Egy éhes sáskarák. Neki a legélesebb a szeme a zátonyon.
Imádja a friss tintahalikrát.
De az apróság egy lépéssel előtte jár.
Abrakadabra.
Eltűntem.
De nem mindenki fog bedőlni a cselnek.
A szemfoltos bambuszcápa érzékeli a prédája elektromos impulzusait.
És a csöppség szívverése úgy szirénázik, mint egy autóriasztó.
Az utolsó pillanatban valahogy megérzi a veszélyt...
és lenyomja a kapcsolót.
Visszatartja a lélegzetét, és lelassítja a három szíve kalapálását,
hogy ismét eltűnjön.
A lelkes diáknak már csak az kell,
hogy egy felnőtt megtanítsa elkapni a vacsoráját.
Ez elég ahhoz, hogy a vadászjelölt kitörjön.
Miután elvégzi az ikraiskolát, jobb esélyekkel indul az életben.
Minden lehetőséget megragad, amit az áramlatok hoznak.
Apró lények, amelyek az óceán országútján messzi korallzátonyokig vándorolnak.
Új életet és új reményt biztosítva
e víz alatti csodavilágoknak a jövőben.
Az óceán szívét pumpáló rénszarvasborjútól kezdve,
a korallzátonyon át,
az óceáni áramlatok hálózata összeköti a két pólust,
és elér egészen az Antarktiszig.
A fagyos idő felgyorsítja az óceán pulzusát,
ismét észak felé pumpálva a tengervizet...
ahol a legerősebb áramlatok felélesztik az élővilágot...
ott, ahol a legkevésbé számítanánk rá.
A száraz évszak során a Kalahári sivatagban
mindenki igyekszik megküzdeni a hőséggel.
Azonban még itt is...
garantálja a természet hálózata
az élet virágzásához szükséges feltételeket.
Azért, mert több száz kilométerre
egy jeges atlanti áramlat forró sivatagi levegővel találkozik.
Sűrű köd áramlik a szárazföld belseje felé.
Viharfelhők gomolyognak a hegyvidékek felett,
beindítva a természet saját alkímiáját.
Minden egyes villám hatalmas erővel bír.
Kettéhasítják a molekulákat a levegőben...
és nitrátokat hoznak létre.
Folyékony tápanyagot,
amire minden növénynek szüksége van a növekedéshez.
A tápanyagok az esővel lehullanak, és délre áramlanak...
átszelve Dél-Afrikát, több száz kilométeren át...
míg el nem érik az Okavango-deltát...
a természet egyik legnagyobb oázisává alakítva a száraz Kalahári sivatagot...
előidézve a növényzet robbanásszerű növekedését az egykor kopár sivatagban.
A kapcsolat a távoli óceánnal biztosítja a vizet...
de a helyi élőlények garantálják, hogy a vidék mindenkinek előnyös legyen.
A nehézsúlyú buldózerek átgázolnak a növényzeten...
csatornahálózatokat létrehozva...
amelyek összekötik az ivóhelyeket...
lehetővé téve a gazdag vizek továbbterjedését.
Senki sem marad ki a jóból.
És ez a játékos vízilócsalád megkezdi...
a medencés partijait.
Elsőként csaptak le a környék legjobb fürdőzőhelyére.
De az apavíziló nem lazíthat.
Nem lesz könnyű feladat megőriznie magának ezt az ivóhelyet és a nőstényháremét.
Azok kelendő portékák a családra vágyó, fiatal hímek számára.
A vízilóapa
egyáltalán nem látja szívesen ezt a betolakodót.
Apa visszavonulásra inti.
Fárasztó lenne megküzdeni egy kéttonnás riválissal.
Sőt, akár halálos is lehet.
De ha az ellenséges hím az ivóterületére lép,
apa egyszerű választás előtt áll. Elveszíti a családját...
vagy harcol.
Apának jó pár kihívóval kell szembeszállnia az évszak végéig.
De egyelőre győzelmi kört futhat, hogy megünnepelje a sikerét.
Igen. Megy ez még!
A lubickolásnak és a bunyóknak hála tovább tart a partiszezon.
Felkavarják és megtöltik élettel a vízterületeket.
Így még akkor is, amikor apadni kezd a víz...
a többi tájépítő is biztos lehet benne, hogy iható a vízilómedencék vize.
Alig pár hónap alatt...
felszívódnak a gazdag vizek.
És a buldózerek minden maradék élelmet...
leszüretelnek.
De még ez a pusztító vacsora is...
beindít egy láncreakciót,
ami egészen a sivatagon túlra elér...
és utat enged egy újabb természeti jelenségnek.
A tűznek.
A korhadt fa táplálja a bozóttüzeket, megfiatalítva a szavannát.
A lángok között megszületik az élet szövetének újabb fonala...
amely egész kontinenseket köt össze.
Ahogy a bozót és a talaj felég...
mikroszkopikus méretű tápanyagok szabadulnak fel a földből.
Felemelkednek a füsttel...
egészen a felhőkig.
A légkör felső rétegeiben
a sebes széláramlatok foszforfelhőket szállítanak magukkal.
A tápanyagok átszelik az Atlanti-óceánt...
és elérik Dél-Amerika égboltját...
ahonnan az esővel lehullanak...
az amazóniai esőerdő területére.
Lenyűgöző módon, az itt fellelhető foszfor fele
az afrikai tüzekből ered...
interkontinentális életvonalat biztosítva
annak a hárommillió fajnak, amelyek itt honosak.
Régen úgy hittük, hogy az élet lenyűgöző sokszínűsége
a versengés hatására alakult itt ki.
Azonban egy kevésbé észrevehető, de jelentős erő is közrejátszott benne.
Az együttműködés.
Az esőerdő fölé egy elegáns paradiófa magaslik.
Több mint egy évszázada növekszik itt.
Közel 45 méter magas, és a fatársadalom oszlopos tagja.
Az esőerdőben kiépített kapcsolatai juttatták fel a csúcsra,
amelyek mindent megadnak neki, amire csak szüksége lehet.
Nektárral teli élénksárga virágok jelzik, hogy készen áll a szaporodásra.
De kissé válogatós.
Csak különleges egyedeket fogad.
Kivételes beporzókat, amelyek talán más paradiófákról érkeznek.
Ezért a virágai védőburokkal rendelkeznek.
Ennek az ajtónak a kitárásához nagyobb erőre lesz szükség.
Meglepő módon ez a fa annyi kapcsolattal rendelkezik,
hogy a kivételes beporzók felkutatásának feladatát rá tudja bízni
egy személyi asszisztensre.
Egy szomszédos orchiedára,
amely szintén beporzókat készül magához csalogatni.
Csábító aromája ellenállhatatlan
az illatok szakértői számára.
Ez az orchideaméh valódi parfümkészítő mester.
A saját jellegzetes kölnivizén munkálkodva
egyszerűen muszáj ezt az isteni illatot is hozzákevernie.
A lábain lévő sörtékkel óvatosan begyűjti a zamatos illóolajokat...
és ügyesen összekeveri őket a kosárkáiban.
A tökéletes illatkeverék vonzóbbá teszi a hódolók számára.
Szóval el kell találnia a mennyiségeket.
Talán még egy csepp.
De nem ez a perfekcionista parfümkészítő fog segíteni a paradiófának.
Hanem az, akit odavonz.
Az esőerdőben keringő, mámorító illatoknak hála
nagyobb és erősebb nőstény méhek kezdenek zümmögni a környéken.
A paradiófa pedig éppen ezekre a nehézsúlyú egyedekre várt.
A nőstény méhek képesek felnyitni a védőburkot...
és elszállítani a fa szaporodásához szükséges virágport.
Megtérültek a paradiófa mesterien kiépített kapcsolatai.
Az előkelő virágai azonban jövőre olyan gyümölcsökké alakulnak,
amelyeket még nehezebb felnyitni.
Egy 30 méteres zuhanás sem képes
kiszabadítani a magokat a csonthéjas tokból.
Azt csak egy valódi kasszafúró tudja feltörni.
De ez a nemes fa az erdei alvilágban is rendelkezik kapcsolatokkal.
Az első számú gyanúsított:
az enyveskezű aguti.
Csak ez a rágcsáló rendelkezik a felnyitáshoz szükséges eszközökkel.
És amikor végre elér a diókhoz, mindet magának akarja.
A maradékot pedig elássa az erdőben lévő kis rejtekhelyein.
Hogy később is lakmározhasson.
De ez az erdei tolvaj annyi diót elrejt...
hogy sok rejtekhelyről megfeledkezik.
És a paradiófa pontosan ezekre az elveszett diókra számít.
Vakmerőnek tűnhet, hogy a hagyatékát egy ilyen vegyes társaságra bízza.
De ettől csodás a természet hálózata.
Ez a fantasztikus összefogás valóban működik.
És annyira megbízható, hogy minden egyes paradiófa
ilyen kivételes módon lát napvilágot.
Csak egy egészséges, érintetlen esőerdőben tudnak megteremni.
És az egyik állat különösen fontos az esőerdő egészségének megőrzéséhez.
Egy élőlény, amely a félelem vasöklével uralkodik a birodalma felett.
Legalábbis akkor, amikor majd kikel az ágyból.
Tipikus kamasz.
Ez a fiatal jaguár egész nap alszik,
és néha felkel, hogy kifossza az éléskamrát.
Mindenhol talál nasit, a lombkoronáktól kezdve...
egészen a víz alatti területekig.
A határtalan étvágyának hála akárhová is barangol,
valójában nem halált, hanem életet hoz magával.
Nagymacskák nélkül
ez a hely egészen másképp festene.
Ragadozók nélkül a legelésző állatok elszaporodnának,
és minden facsemetét idő előtt felfalnának.
Ahogy az idősebb fák elkorhadnak, kevesebb új fa veszi át a helyüket.
A napfény besüt a lombkorona hézagjain.
A nedves aljnövényzet kiszárad,
és a nyirkos közeget igénylő állatok egyszerűen felszívódnak.
A virágok elhervadnak.
A kolibrik éhen halnak.
Ahol nem kóborolnak ragadozók...
a levélvágó hangyák száma a százszorosára nő,
és felemésztik az erdőt, levélről levélre.
Egyetlen hiányzó láncszem, és az egész hálózat elkezd összeomlani.
De ahol még vadásznak jaguárok, ott enyvként tartják össze
az esőerdő összetett hálózatát.
És ez a falánk kamasz...
olyat tesz, amit nem sok vadász merne:
rátámad egy másik csúcsragadozóra.
Egy kajmánra...
ami saját zsákmányra leselkedik.
Könnyedén elbánna egy naiv jaguárral.
Az a kérdés, hogy ki tud előbb támadni.
Olyan zsákmányt ejtett, amely kielégíti végtelen étvágyát.
És mindez jelentős dominóhatást fog kifejteni.
A maradéka ugyanis hamarosan útra kél,
felfedve annak a lenyűgöző titkát,
hogy hogyan működnek az erdők, szerte a világon.
A rothadó tetem egy életre elegendő tápanyagot bocsát ki,
ami beszivárog a talajba.
És a föld alatt valami már várja az érkezését.
Egy mikroszkopikus fonal felszívja a tápanyagokat,
és a fák gyökeréhez szállítja őket.
Ez csak egyetlen szál egy hatalmas élő hálózatban.
A gombakolóniák micéliumszövetei
az esőerdő egésze alatt elterülnek.
Apró hálózataikkal csatlakoznak a fák gyökereihez,
és némi táplálékért cserébe átadják nekik a felszívott tápanyagokat.
De ez több egy üzleti tranzakciónál.
Egyes erdőkben a föld alatti hálózatok minden fát egyesítenek,
egyetlen végtelen faláncolat formájában.
Ez az intelligens rendszer lehetővé teszi a tápanyag és a víz áramlását,
a legerősebbektől a leggyengébbekig.
Még a fajok között is.
Egy csemete, amit nem ér a napfény,
magasabb szomszédainak hála erőre kaphat.
A fák kommunikálni is tudnak egymással a hálózaton keresztül.
Egy kollektív tudat jelzi a betegségeket és a támadásokat,
hogy minden fa fel tudjon készülni.
Bolygónk elképesztő méretű gombahálózatokkal rendelkezik.
Ha kiterítenénk őket, átlépnék a naprendszerünk határát.
A galaxisunk felén túlra is elérnének.
De itt a Földön, a fákkal együtt azon dolgoznak,
hogy biztonságosan eltárolják a talajban a földi szénkészleteink háromnegyedét.
Ez a fügefa több száz éves.
Egy anyafa.
Sok csemete nőtt fel az árnyékában.
De hamarosan véget ér az élete.
A gombahálózatnak hála végrehajthat egy végső önzetlen tettet.
Utolsó értékes tápanyagait a környezetének ajándékozza.
Egy nagyanya utolsó kívánsága, amely biztosítja a facsaládja jövőjét.
Hamarosan újabb fa nő a helyére, amely átvállalja véget nem érő szerepét.
Hála a végtelen fahálózatnak.
A tudósok manapság egyre inkább
összefüggő entitásnak tekintik az erdőket...
ahol a növények, állatok és gombák együttműködnek...
egyetlen önfenntartó közösségként.
Ez a természet bámulatos hálózatának a megtestesülése.
A legújabb felfedezések fényében
nem túlzás azt állítanunk, hogy az egész bolygó így működik.
Minden élet összefügg.
A fürge rénszarvastól...
a diadalmas vízilóig.
Minden tett következményekkel jár.
Az óceán szívverésétől a tápláló esőkig.
Így vagy úgy, a természet mindannyiunk életéhez kapcsolódik.
Még ha nem is jár-kel az utcáinkon.
Az élet szövete a világ minden sarkába elér.
De a természet hálózatának mozgásban kell maradnia,
az élő bolygónk ritmusára táncolva,
reagálva az idő múlására.
Folyton változó világunkban
mindig akadnak lehetőségek.
De sok múlik az időzítésen.
A feliratot fordította: Kiss Hajnalka