„ÎNȚELEGE CĂ TOTUL E LEGAT DE TOATE CELELALTE.”
ATRIBUIT LUI LEONARDO DA VINCI
Ora de vârf.
E la fel peste tot.
Trebuie să ajungi unde mergi cât de repede poți.
În tumultul cotidian,
natura a fost alungată în umbră.
Dar aici, în Nepal, străzile secundare nu te vor duce prea departe.
Când ești forțat să ajungi pe drumul principal,
poți să devii blocat în trafic
sau îți faci propriul culoar.
Acest navetist sfidător face ceea ce semenii lui au făcut mereu...
efectuarea migrației nocturne între zonele de hrănire.
Și, dacă azi savana a devenit o suburbie,
asta nu-l va opri.
În fața lumii noastre nebunești, natura se străduiește să-și croiască drum.
Și, făcând asta, fiecare dintre acești rinoceri hotărâți
țese propriul fir mic într-o vastă pânză a vieții.
O rețea vie care acoperă întreaga lume.
Conectează toate ființele vii.
Și, acum, pentru prima dată, vom dezvălui cum.
De la cele mai dense păduri...
până la cele mai adânci oceane.
De la cele mai feroce ceruri...
la cele mai fierbinți deșerturi.
Această rețea ascunsă leagă minunile vieții
de marile forțe ale planetei noastre...
menținând întreaga lume în viață.
Chiar și când întrerupem aceste conexiuni vitale...
natura continuă să lupte.
Aceasta este minunata poveste nespusă a celei mai puternice forțe de pe Pământ.
Însăși viața.
Dacă-i dezvăluim secretele,
descoperim cum ar putea exista un viitor mai luminos pentru noi toți...
în lumea noastră vie interconectată.
O LUME VIE
UIMITOAREA REȚEA A LUMII
Poți găsi un fir din rețeaua naturii
oriunde ai privi,
chiar și în sălbăticia nordului înghețat.
NARAT DE CATE BLANCHETT
Poate că nu știe,
dar acest ren nou-născut are un rol vital în față.
Trebuie să supraviețuiască suficient pentru a și-l juca.
Cea mai puternică legătură cu mama ei va ajuta.
Mai întâi, va trebui să stăpânească
cel mai important instrument de supraviețuire.
Picioarele-i.
E o sportivă înnăscută.
Viteză, rezistență, are de toate.
Sau va avea când va putea merge.
Până atunci, cel mai sigur loc pentru un sprinter în formare
e sub picioarele mamei ei.
Fiindcă ochi de vultur o privesc,
așteptând să se rătăcească.
Mama are grijă de ea.
Dar, cu cât se pune mai repede pe picioare,
cu atât are șanse mai mari.
Vițelul se va alătura turmei.
Și, împreună, aceste animale au un impact
care se simte dincolo de Arctica.
Dar numai dacă sunt ținute în alertă.
Lupi.
Pe aceste câmpii,
turma poate vedea pericolul care se apropie
și poate face ce s-a născut să facă.
În câmp deschis, pot atinge viteza maximă.
Dar, printre copaci, zăpada adâncă îi împotmolește.
Din fericire pentru ei, e și mai greu pentru picioare mai scurte.
Un câmp deschis înseamnă o poziție mai bună.
Și turma speriată
poate să-și supravegheze din nou urmăritorii.
În Arctica nu se supraviețuiește ușor,
nici de ești alergător de talie mondială.
Dar acest dans nesfârșit al prădătorilor și prăzii
e legat de noi toți.
În timp ce vițelul și turma pășunează,
taie iarba,
ceea ce permite zăpezii să se așeze neîntreruptă.
În timp ce prădătorii țin turmele în mișcare,
răspândindu-le pășunatul peste tot.
Împreună, ajută la crearea unor pături neîntrerupte de zăpadă,
transformând aceste câmpii albe într-o vastă oglindă cosmică,
care poate reflecta până la 85% din căldura soarelui, înapoi în spațiu.
Arctica trebuie să rămână înghețată, pentru a stabiliza clima,
făcând întreaga planetă mai locuibilă pentru noi toți.
Iar acest sistem uimitor de răcire ajută
la declanșarea unui alt lanț fizic de evenimente...
care se duce până în adâncurile oceanelor noastre.
Fiindcă în largul coastei, marea îngheață.
Cristale de gheață se ridică la suprafață
forțând apa mai densă să se prăbușească pe fundul mării...
și ape de suprafață mai calde o înlocuiesc.
E începutul unui sistem circulator gigantic.
O pompă care acționează curenții marini într-o călătorie de o mie de ani,
care leagă toate oceanele de pe Pământ.
Unde există curenți,
există viață.
Nicăieri mai multă decât pe un recif de corali tropical.
Un sfert din speciile marine cunoscute trăiesc pe recife ca acestea.
Și un miliard dintre noi, oamenii, depindem de ele pentru hrană,
mijloc de trai și protecție.
Chiar și aici, în curenții din jurul recifului,
se aplică aceleași reguli...
pentru vânători și pentru cei vânați.
Chestia e să rămâi în fruntea concurenței...
în orice fel poți.
Aceste ouă de sepie au fost ascunse în stânci de mama lor.
Problema este că, în curând, devin transparente.
Așa că embrionii mici trebuie să rămână nemișcați ca să nu fie...
Mereu e unul.
Nu mai mare decât o alună, acest tânăr precoce e deja vrăjit
de reciful din jurul lui.
Va trăi doar un an,
așa că pare hotărât să învețe cât de multe poate,
cât de repede poate.
Dar exuberanța lui atrage atenția.
Un crevete înfometat, cu cei mai ageri ochi din recif.
Îi plac ouăle moi în mijloc.
Dar tânărul e deja cu un pas înainte.
Acum îl vezi.
Acum nu îl mai vezi.
Dar nu toți pot fi păcăliți.
Rechinii cu epoleți pot simți curentul electric emis
de următoarea masă.
Iar bătăile inimii puiului se aud ca o alarmă de mașină.
În ultima clipă, știe cumva...
să oprească comutatorul.
Își ține respirația și își încetinește cele trei inimi
ca să dispară din nou.
Elevul acesta nerăbdător are nevoie
doar de un adult care să-l învețe cum să-și prindă cina.
Ajunge să facă un vânător aspirant să țâșnească.
Absolvirea școlii de eclozare îi oferă cel mai bun start în viață.
Acum se va hrăni
cu oportunitățile oferite de curenți.
Creaturi mici pe autostrada apoasă,
călătorind de la recif la recif îndepărtat.
Răspândind noi vieți și noi speranțe
pentru viitorul acestor minuni subacvatice.
De la un pui de ren, care alimentează bătăile inimii oceanului
printr-un recif tropical,
rețeaua de curenți oceanici leagă ambii poli,
în timp ce continuă până în Antarctica.
Temperaturile de îngheț supraalimentează pulsul oceanului,
pompând din nou apa de mare spre nord...
unde cei mai puternici curenți întineresc viața...
în locuri la care nu te-ai aștepta.
În timpul sezonului uscat, în deșertul african Kalahari,
toți se chinuie să învingă căldura.
Totuși, chiar și aici,
rețeaua naturii poate oferi exact ceea ce are nevoie viața pentru a înflori.
Totul pentru că, la sute de kilometri depărtare,
un curent rece al Atlanticului întâlnește aerul fierbinte din deșert.
Ceața groasă suflă în interior.
Nori de furtună se ridică deasupra munților,
unde realizează alchimia naturii.
Fiecare fulger e atât de puternic...
încât desparte moleculele din aer...
creând nitrați,
un îngrășământ lichid esențial
pentru creșterea tuturor plantelor de pe Pământ.
Acești nutrienți cad și se scurg spre sud...
traversând sute de kilometri din sudul Africii...
până se varsă în Delta Okavango...
transformând Kalahariul uscat
într-una dintre cele mai mari oaze ale naturii...
declanșând o explozie de noi creșteri în deșertul cândva sterp.
În timp ce conexiunea cu un ocean îndepărtat alimentează apele...
depinde de localnici să creeze o comunitate din care să profite toți.
Ingineri grei își croiesc drum prin vegetație...
creând rețele de canale...
care leagă bazinele și adăpătorile...
permițând apelor bogate să se răspândească mai departe.
Nimeni nu rămâne pe dinafară.
Iar pentru această familie de hipopotami e sezonul...
petrecerilor la piscină.
Și-au ales primii cel mai bun loc de scăldat din zonă.
Dar tata nu se poate relaxa complet.
Nu va fi ușor să se ocupe de iaz și de haremul de femele reproducătoare.
Ambele sunt la mare căutare
pentru taurii tineri care vor și ei o familie.
Pentru tată,
acest intrus e la fel de bine-venit ca un plasture într-un jacuzzi.
Tata îl avertizează să se retragă.
Ar fi epuizant să se lupte cu un rival de două tone.
Ar putea fi și mortal.
Dar, dacă masculul obraznic intră în iaz,
tata are o alegere simplă.
Să-și piardă familia...
sau să lupte.
S-ar putea ca tata să învingă mulți adversari
până la finalul sezonului.
Dar, deocamdată, victoria merită să fie sărbătorită.
Da. Încă se pricepe.
Toată vânzoleala și luptele ajută la prelungirea sezonului petrecerilor.
Agită apele și împiedică stagnarea iazurilor.
Deci, chiar dacă inundarea se mai retrage,
colegii lor ingineri peisagiști
pot fi siguri că apa cu aromă de hipopotami e potabilă.
După doar câteva luni,
bogățiile inundării dispar.
Iar buldozerele aduc hrana rămasă...
pe pământ.
Dar chiar și cina demolatoare
declanșează o reacție în lanț,
care trimite valuri dincolo de deșert...
deschizând calea unui alt fenomen natural.
Focul.
Lemnul mort alimentează incendiile sezoniere care întineresc savana.
Și, în aceste flăcări, un nou fir în vasta pânză a vieții începe...
cu o verigă care leagă continentele.
Pe măsură ce tufișul și solul ard,
nutrienți microscopici sunt eliberați din existența lor pământească.
Se ridică cu fumul...
pentru a întâlni norii.
La înălțime, în atmosferă, coloane de fosfor își croiesc drum
prin curenți de vânt și sisteme meteorologice.
Îngrășăminte transportate pe tot drumul peste Atlantic...
până pe cerul Americii de Sud...
unde magia lor cade...
deasupra pădurii amazoniene.
În mod remarcabil, jumătate din fosforul care ajunge aici
provine din incendiile africane...
oferind un colac de salvare intercontinental
pentru cele trei milioane de specii care locuiesc aici.
Credeam că incredibila diversitate a vieții de aici
a evoluat prin presiunea competiției.
Dar există și o forță mai subtilă și la fel de puternică în joc.
Colaborarea.
Deasupra tuturor e un elegant nuc brazilian.
Crește aici de peste un secol.
La aproape 45 de metri înălțime, e un stâlp al înaltei societăți.
A ajuns în vârf fiind cel mai bun din rețea
și are încredere că contactele lui îi vor oferi tot ce are nevoie.
Florile galbene pline de nectar anunță că e gata de reproducere.
Dar e cam pretențios.
Vrea să primească doar personalități.
Polenizatori importanți,
care poate au vizitat alt nuc brazilian.
Florile lui au o glugă protectoare.
E nevoie de cineva cu mai multă greutate să ridice poarta asta.
În mod surprinzător, acest copac e atât de bine conectat,
încât poate subordona munca grea de a găsi o creatură atât de exclusivistă
unui asistent personal.
O orhidee vecină...
care caută să atragă un polenizator.
Aroma sa captivantă e irezistibilă
pentru un cunoscător de miasme.
Orhideea asta e un maestru parfumier.
Lucrând la propriul parfum,
trebuie să adauge acestă mireasmă divină la amestecul său.
Adună delicat cele mai fine uleiuri aromatice cu pensulele...
și le amestecă cu dibăcie în săculeț.
Amestecul perfect îl va face mai dorit de orice admirator.
Deci trebuie să fie desăvârșit.
Încă puțin.
Dar nu acest perfecționist parfumat va ajuta nucul brazilian.
Ci pe cine atrage.
Cu aerul pădurii plin de arome seducătoare,
femelele mai mari și mai puternice încep să bâzâie.
Și pe acești grei îi așteaptă nucul brazilian să-i binedispună.
Femelele albine au puterea de a deschide capota...
și de a livra polenul de care copacul are nevoie pentru a se reproduce.
Măiestria copacului asupra rețelei forestiere a dat roade.
Dar, la anul, floarea lui se va fi transformat într-un fruct
care e și mai greu de penetrat.
Nici măcar o cădere de 30 de metri
nu face să-i sară semințele din învelișul dur ca piatra.
Doar un spărgător de seifuri poate intra în cutia asta.
Dar acest copac nobil are și contacte în lumea interlopă a pădurii.
Suspectul numărul unu,
agoutiul cu degete ușoare.
Acest rozător colțos e singura creatură cu uneltele potrivite
care pot deschide carcasa.
Când vine vorba de nucile din interior, trebuie să le mănânce pe toate.
Dacă mai sunt resturi, le ține în ascunzătoare prin pădure.
Ca să le savureze mai târziu.
Dar acest hoț forestier are atât de multe ascunse
că nu mai știe unde sunt toate.
Nucul brazilian se bazează pe semințele lui pierdute.
Ar putea părea nesăbuit
să-și lase moștenirea prețioasă în mâinile unei echipaj așa de pestriț.
Dar asta e minunea rețelei naturii.
Aceste colaborări fantastice chiar funcționează.
Și sunt atât de fiabile, încât fiecare nucă braziliană e creată
în acest mod extraordinar.
E un fruct care se formează doar
într-o pădure tropicală sănătoasă și intactă.
Și există un animal, în mod deosebit,
care e crucial în menținerea sănătoasă a pădurii.
O creatură care-și conduce regatul cu un pumn de fier al fricii.
Sau cel puțin o va face când se va ridica din pat.
Un adolescent tipic.
Acest jaguar tânăr își petrece zilele dormind
și, ocazional, se ridică pentru a da o raită în cămară.
Gustările sale variază din vârful copacilor...
până sub linia de apă.
Dar apetitul lui nemărginit înseamnă că oriunde calcă,
nu aduce moarte, ci viață.
Fără feline mari ca el,
locul acesta ar putea arăta diferit.
Mai puțini vânători ar însemna un boom al pășunatului
și puieți devorați înainte să ajungă la maturitate.
Copacii bătrâni care mor nu mai sunt înlocuiți de cei tineri.
Lumina soarelui intră prin golurile din coronament.
Substratul umed se usucă,
iar cei care se bazează pe condiții umede dispar.
Florile se ofilesc.
Colibriii mor de foame.
Unde nu există prădători mari...
furnicile tăietoare-de-frunze se înmulțesc necontenit,
gata să distrugă pădurea câte o frunză pe rând.
Lipsește o verigă
și toată rețeaua începe să se destrame.
Dar unde jaguarii încă vânează, ei sunt lipiciul care leagă
pânza complexă a pădurii tropicale.
Iar acest adolescent avid
va încerca ceva ce puțini alți vânători ar îndrăzni,
să atace un alt prădător de top.
Un caiman...
care așteaptă să-și atace propria pradă.
Ar putea să dovedească un jaguar naiv.
Contează cine atacă primul.
A obținut o masă demnă
chiar și de cel mai mare apetit al unui adolescent.
Și una care va avea efecte secundare profunde.
Pentru că rămășițele lui sunt pe cale să înceapă
propria călătorie care va dezvălui secretul uluitor
al modului în care funcționează pădurile din toată lumea.
Carcasa putrezită eliberează substanțe nutritive,
care se infiltrează în pădure.
Iar sub pământ, ceva așteaptă să le primească.
Un fir microscopic absoarbe substanțele
și le transportă sub copacii de deasupra.
E doar un filament dintr-o vastă rețea vie.
Țesutul micelian de la coloniile de ciuperci
care se răspândesc sub întreaga pădure tropicală.
Minusculele lor terminale se conectează la rădăcinile copacilor,
dând nutrienții capturați pe o parte din hrana copacului.
Dar asta e mai mult decât o tranzacție.
În unele păduri, rețelele subterane unesc copacii lor
într-o singură rețea lemnoasă.
Un sistem inteligent care permite un flux reciproc de hrană și apă
de la cel mai puternic la cel mai slab.
Chiar și între specii.
Un puiet înfometat de lumină
poate fi hrănit la maximum de vecinii mai înalți.
Copacii își pot folosi rețeaua și pentru a comunica între ei.
O minte de stup care îi avertizează pe ceilalți de boală sau atac
ca să se poată pregăti pentru vremuri grele.
Amploarea rețelelor fungice ale planetei e uluitoare.
Așezate cap la cap, s-ar răspândi dincolo de sistemul nostru solar,
extinzându-se peste jumătate din galaxia noastră.
Dar aici, pe Pământ, lucrează cu copacii lor
pentru a reține trei sferturi
din tot carbonul terestru în siguranță, sub sol.
Acest smochin are sute de ani.
Un copac-mamă.
Mulți puieți au crescut în umbra sa.
Dar acum viața sa se apropie de sfârșit.
Rețeaua fungică îi poate permite un ultim act de altruism.
Să ofere comunității ultimele substanțe nutritive prețioase.
O ultimă dorință a unei bunici
pentru a oferi cele mai bune șanse familiei ei din pădure.
Un alt copac va crește ca să-i ia locul și să-și continue rolul dăinuitor.
Datorită minunilor rețelei lemnoase.
Unii cercetători de azi văd pădurile din ce în ce mai des
ca pe o singură entitate interconectată...
unde plantele, animalele și ciupercile lucrează împreună...
ca o comunitate care se susține și colaborează.
Întruchiparea uimitoarei rețele a naturii.
În lumina acestor descoperiri recente,
nu e deplasat dacă ne imaginăm întreaga planetă funcționând la fel.
Fiecare viață conectată.
De la un ren rapid
la un hipopotam triumfător.
Fiecare acțiune are consecințe.
De la bătăile inimii oceanice la o furtună fertilă.
Într-un fel sau altul, natura se leagă de toate viețile noastre.
Chiar dacă nu merge pe strada noastră.
Legăturile vieții se întind în toate colțurile pământului.
Dar rețeaua naturii trebuie să fie mereu în mișcare,
dansând pe ritmul planetei noastre vii
și reacționând la trecerea timpului.
Într-o lume în continuă schimbare,
există mereu oportunități.
Dar sincronizarea e totul.
Subtitrarea: Andra Foca