Un caçador afamat...
concentrat en la presa.
Però, faci el que faci, no és prou ràpid.
És com si la libèl·lula el veiés acostar-se a càmera lenta.
I potser pot.
El seu aliment és diminut i veloç.
Però, no com la granota,
nou de cada deu vegades,
l'encerta.
Els seus processadors visuals van cinc vegades més de pressa que els nostres
i, a la pràctica, alenteixen el temps.
La granota persisteix.
Pels pèls,
però no.
La libèl·lula no només vigila el seu assetjador.
També ha de defensar el seu territori dels rivals.
Amb els ulls clavats al cel,
és menys probable que vegi algú que s'amaga sota seu.
La granota no és tan ràpida com la libèl·lula,
però ha encertat el moment just.
Controlar el temps és crucial per sobreviure en els teixits de vida.
La natura funciona millor quan se sincronitza amb el planeta.
Per aprofitar-lo, la vida ha de cronometrar les oportunitats.
Algunes vegades, en mil·lisegons.
Altres vegades, en mil·lennis.
NARRACIÓ DE CATE BLANCHETT
Cau el vespre al Kalahari.
Una lleona té boques per alimentar.
Els seus cadells en edat de creixement necessiten carn fresca cada dos dies.
Hi ha menjar per tot arreu.
Però la majoria de preses són més ràpides que ella.
Si les persegueix sota el sol roent,
patirà un cop de calor.
S'hi ha d'acostar sense ser vista.
És complicat a plena llum del dia.
Les preses detecten el moviment.
I, quan la descobreixen,
ja no és tan perillosa.
Però no s'hi ha deixat la pell.
Perquè sap que s'està a punt de girar la truita.
Quan es pon el sol, les probabilitat li són favorables.
Costa més veure-la...
no té tanta calor...
i la seva visió nocturna s'activa.
Una bandada de búfals.
Li quintupliquen el pes.
Aquests gegants blindats són perillosos.
Però, si no la veuen, té avantatge.
Se centra en una cria.
Més dèbil, menys perillosa.
A la llum del capvespre, fa que sembli fàcil.
Ja ha aprofitat l'avantatge que li dona la foscor.
Els cadells menjaran com reis.
El sol sempre es pon en algun lloc del planeta
i crea un batec constant de destins canviants.
Però la rotació del planeta no només causa el dia i la nit.
Perquè l'energia solar
no és l'única que domina la vida al planeta.
La lluna recorre el seu propi camí pel cel nocturn
i impulsa els oceans en un vals aquàtic.
I la fauna marina ha de ballar al seu ritme.
Al nord d'Austràlia, baixa la marea.
Sota els mangles, apareix un nou món.
Llar d'un cranc violinista de pinça groga.
Viu la vida en les franges entre marees altes.
Va molt atabalat.
S'alimenta tan de pressa com pot.
Però les femelles van el doble de ràpid.
Ara la pinça groga li fa nosa,
però la lluna adequada
dicta el seu moment.
La marea puja i ell torna al seu cau.
El cicle es repeteix.
A mesura que avança el mes, la influència de lluna es debilita.
Cada marea alta cobreix menys platja.
Fins que, al final, durant uns quants dies...
el seu cau queda al descobert.
Ara té un dels millors llocs de la platja.
I un altre mascle vol entrar-hi.
Preparin pinces.
En empentes,
estan bastant igualats.
Però, quan forcegen,
guanya el nostre campió.
Ves-te'n al teu cau.
Però el temps i la marea no esperen cap cranc.
S'ha d'aparellar.
S'empolaina i ja està llest per presumir de pinça.
Però cap a on?
La platja és plena de crancs.
Però no ho acaba de tenir clar.
I ella?
No és el seu tipus...
de cranc.
A recuperar la dignitat.
Ara sí.
Però ara està envoltat de competidors.
Intenta temptar-la amb una onada.
Però tots coneixen aquest truc.
I si s'aixeca una mica?
Ells també.
Un rere l'altre.
Això sí que és una festa.
Com triarà?
Finalment, selecciona la millor pinça de la platja.
I just a temps.
La tanca al seu cau abans que pugi la marea.
Les larves sortiran amb la lluna plena...
quan el reflux de la marea se les emportarà mar endins.
En sobreviuran algunes.
La resta s'acaba convertint en menjar
i així connecta xarxes de vida als ritmes eterns de la lluna.
Però el planeta té un altre cicle que modela la natura
d'una manera més lenta però potser més profunda.
El pas de les estacions.
La vida s'ha d'adaptar a aquest pols anual.
L'escala cronològica del planeta té molts riscos.
Perquè, quan només hi ha una oportunitat l'any,
l'has d'aprofitar mentre puguis.
A la tundra noruega,
un vell guerrer vigila la bandada.
Les femelles estaran poques setmanes en zel.
És l'única oportunitat de criar aquest any.
Les reclamaran altres mascles.
Per això, cada any,
aquest bou mesquer s'enfronta a un torneig per conservar la corona.
Un rival.
Per al rei, el guant ha estat llançat.
Es fa el confiat.
És un vell truc per intimidar l'oponent.
Però el contrincant no es retira.
Caminen en paral·lel, esperant que l'altre s'espanti.
Però no.
Una bossa d'aire sota les banyes els protegeix d'un impacte
tan fort com un accident de cotxe.
El rei és veterà de moltes batalles.
Aprofita el pendent per maximitzar el seu pes.
Mentre persegueix el rival, perd l'avantatge de l'altura.
El recupera.
Aquesta vegada, guanya l'experiència.
Hi haurà més justes en aquest torneig anual.
I només si les guanya totes
conservarà el títol un any més.
Al punt més recòndit de l'hemisferi nord, s'acosta l'hivern.
En l'estació més dura,
tothom espera el seu moment.
Els recursos es congelen.
Cauen les temperatures.
I la vida es manté en animació suspesa.
L'única certesa de l'hivern és que, a la llarga, arribarà a la fi.
El viatge anual al voltant del Sol
torna a portar llum directa a l'hemisferi nord.
Els dies s'allarguen.
I l'hivern deixa pas a la primavera.
Aquesta és l'estació de la vida.
Propulsada per l'escalfor creixent del sol.
Els plançons s'afanyen per nodrir-se de la llum.
Tots tenen la seva estratègia.
Les fulles surten i s'obren.
Són panells solars naturals que recullen l'energia del sol.
Capten diòxid de carboni i el converteixen en nutrients.
Neixen tantes plantes
que és com si el planeta respirés fondo.
Cauen els nivells de diòxid de carboni
i equilibren l'atmosfera, de què tots depenem.
El canvi d'estació provoca una gran migració al nord
i la natura torna a la vida.
Milions d'ocells migren cap a terres llunyanes...
gegants oceànics viatgen milers de quilòmetres buscant menjar...
mentre ramats enormes es posen en marxa a l'alba.
Per triomfar, aquests viatges heroics han d'estar perfectament sincronitzats,
fins i tot els dels migradors més petits.
Quan l'última neu es desfà al fons del bosc,
es formen tolls.
D'aquí poques setmanes, s'assecaran per la calor.
Quan aquesta criatura es desperta,
ja ha començat un compte enrere.
La salamandra ha d'arribar al toll i completar el cicle reproductiu
abans que desaparegui l'aigua.
La primera pluja...
és el tret de sortida de la carrera de la seva vida.
A ritme de salamandra,
està corrent.
Els seus ancestres van seguir les mateixes rutes.
Però tot ha canviat des que van aparèixer.
Al cap d'algunes hores, és a punt d'arribar.
El toll on va començar la seva vida.
Ara ha de trobar parella tan ràpid com pugui.
Hi ha altres salamandres al toll.
I sembla que tenen un truc per aconseguir parella.
A les ombres del bosc, només hi entra llum blava.
La seva visió és més aguda en la foscor.
I, entre tonalitats blaves, els comença a brillar la pell.
Els científics van descobrir el fenomen fa poc.
Podria ser que les ajudés a trobar parella?
Ara pot pondre els ous fecundats.
El temps ja va en contra de la pròxima generació.
Han de sortir de l'ou i créixer...
abans que desaparegui el toll.
I ja s'ha començat a assecar.
Les salamandres tacades van contra rellotge.
Igual que moltes altres criatures.
Les seves vides depenen del ritme de la Terra, la Lluna i el Sol.
Però alguns éssers misteriosos ballen al seu propi ritme.
No compten el temps en èpoques, sinó en dècades.
La saba recorre un auró per primera vegada des de la tardor.
Així, arrenca el creixement.
Però, sota terra, una criatura aprofita aquest batec
per comptar el pas de les estacions.
Una cigala disset anys.
S'alimenta de la saba dolça de l'arbre.
Cada primavera es desperta i sap que ha passat un altre any.
Fa disset anys que es va amagar sota terra.
Ara s'obre pas a la superfície,
preparada per al moment que esperava.
La foscor envolta aquest parc d'Indiana
i comencen a passar coses rares.
A la superfície, és vulnerable.
Però ha calculat la sortida a la perfecció.
Com més, menys perill.
Milers de cigales han sincronitzat el seu cicle de vida de disset anys.
Com una horda zombi, s'aixequen alhora.
Fora de perill,
comença el següent pas de la seva resurrecció.
Una transformació esborronadora en la seva forma adulta.
Per primera vegada en disset anys,
un cor de cigales canta a l'alba, quasi tan fort com una motoserra.
El veïns no entenen què ha passat.
Van desaparèixer abans que ells nasquessin.
Seria espantós si no fossin tan bones.
Durant les següents setmanes, aquest banquet ofereix carn a tothom.
Però, amb més d'un milió en 4.000 metres quadrats,
els comensals no fan baixar el bufet.
I els ressuscitats poden acomplir el seu propòsit.
S'aparellen i les femelles ponen ous.
És l'acte final.
En qüestió de setmanes, només en queden les restes.
Una dosi enorme de fertilitzant
que retorna la vida a les xarxes subterrànies de la natura.
Per què disset anys?
Encara no ho sabem.
Però van desenvolupar el cicle fa molt de temps,
quan ajudava a sobreviure a onades de fred més freqüents.
Perquè el nostre planeta també té ritmes climàtics
que duren desenes de milers d'anys.
Cap ésser viu n'és conscient.
Però els canvis més lents poden tenir els efectes més profunds.
Per a bé i per a mal.
El desert del Sàhara, tan gran com els Estats Units
i un dels entorns més durs dels planeta.
Si no t'adaptes a la calor, no sobrevius.
Aquest agama comú àgil
és prou petit per trobar refugi.
I les escates l'ajuden a mantenir la humitat.
Però també necessita beure.
Per sort per a ell, fins i tot en aquesta terra àrida,
hi ha aigua.
Un oasi miraculós per als viatgers esgotats.
Però potser no és tan acollidor com sembla.
Sembla increïble, però aquest estany és ple de cocodrils.
Al mig del desert...
a 160 quilòmetres del riu més proper.
Mentre els seus parents llunyans naden en pantans verds
ells estan atrapats aquí.
Per a ells, no és un oasi.
És una presó...
on cada reclús ha de mirar per ell.
Es disputen qualsevol cosa que es mogui.
Un aligot vesper s'atura a beure...
i es banya per refrescar-se.
No alimentarà tothom.
Si es queden, podrien morir de gana.
Però si intenten fugir cap a la llibertat...
El dilema els desespera i el seu món s'encongeix.
Però que siguin aquí és senyal d'un ritme mesurat en mil·lennis.
Perquè no sempre havia estat així.
Uns quants milers d'anys enrere, aquest desert era verd i fèrtil.
Els cocodrils nadaven en rius.
Perquè el planeta té una oscil·lació a llarg termini
que es repeteix al llarg del temps
i que fa que els hemisferis s'acostin i s'allunyin del Sol
i altera el clima pel camí.
Així es va debilitar el monsó a l'Àfrica occidental
i va deixar de ploure al Sàhara.
En només alguns centenars d'anys, els aiguamolls dels cocodrils
es van convertir en un desert enorme.
Però fins i tot en l'actual clima...
encara se sent un eco del passat llunyà.
Uns quants dies de preuada pluja l'any.
Aquesta breu temporada de pluges ens permet viatjar al passat...
per veure com era aquí la vida fa 10.000 anys...
en un Sàhara verd.
Si els reclusos aguanten, d'aquí uns 10.000 anys més,
l'oscil·lació tornarà al punt de sortida.
Tornarà a córrer l'aigua,
que n'alliberarà els descendents, i recuperaran els rius perduts.
El pas sorneguer dels ritmes més lents del planeta
els fa quasi invisibles.
Però, si aquests ritmes s'interrompen pel més mínim increment,
veurem canviar les coses davant dels ulls.
És tardor a la serralada de les Cascades d'Oregon.
Aquesta llebre intenta passar desapercebuda.
I amb raó.
Les llebres quasi mai moren de velles.
Un astor que caça. Veurà qualsevol moviment.
La llebre espantadissa s'atura.
Quasi ni respira.
Amagada a plena vista.
L'astor se'n va
i la llebre pot respirar tranquil·la.
Però aviat casa seva quedarà irreconeixible.
Si sobrevius gràcies al camuflatge,
com t'ho fas si el teu món canvia de color de sobte?
Tu també canvies.
Quan els dies d'hivern s'escurcen, muda del marró al blanc.
Un canvi de vestuari increïble.
L'únic que ha de fer és quedar-se quieta.
I, com per art de màgia,
desapareix.
Però arriba una nova amenaça.
Per culpa del canvi climàtic, alguns dies d'hivern
són molt càlids i la neu pot desaparèixer d'un dia per l'altre.
El seu canvi es basa en les hores de sol, no en la temperatura.
I aquests dies càlids encara són curts.
O sigui que ara desentona amb el paisatge
i és un blanc fàcil.
Passem al pla B.
Córrer.
L'ha despistat.
Però, quan crides tant l'atenció, no hi ha amagatall.
Potser no tornarà a tenir tanta sort.
Les llebres que ressalten perillen més.
Cada cop van més descompassades.
La seva espècie encara podria tenir futur.
Aquesta llebre americana s'ha adaptat i és marró tot l'any.
Per tant, té la vida més fàcil quan hi ha poca neu.
El futur de l'espècie pot dependre de les que són com ella.
La natura funciona millor quan la vida segueix els ritmes del planeta.
Què passa quan l'activitat humana n'altera el tempo?
Amb els canvis constants que pateix el món,
¿la natura sobreviurà...
a la tempesta que s'acosta?
Subtítols: Maria Romero Soronellas