Hladový lovec...
co se soustředí na svůj cíl.
Ale ať vyzkouší cokoliv, pořád je příliš pomalý.
Jako by ho ta vážka viděla zpomaleně.
Možná tomu tak je.
Potrava vážky je maličká a rychlá.
Ale na rozdíl od žabáka...
má při lovu potravy zhruba 90% úspěšnost.
Protože obraz zpracovává vážka pětkrát rychleji než my lidé
a v podstatě tak umí zpomalit čas.
Žabák se nepřestane snažit.
Skoro to vyšlo.
Ale jen skoro.
Vážka ale nesleduje jen svého zpomaleného pronásledovatele.
Musí také bránit své území přes svými rivaly.
A zatímco sleduje oblohu,
je možné, že si nevšimne toho, kdo se skrývá pod ní.
Žabák možná není tak rychlý jako vážka...
ale tentokrát mu to vyšlo.
Smysl pro načasování je zásadní pro přežití v našich pavučinách života.
Příroda funguje nejlépe, když je v souladu s rytmy planety.
Aby z toho vytěžil maximum, musí mít život dokonalé načasování.
Někdy na milisekundy přesné.
Jindy sehrané napříč tisíciletími.
NÁŠ SVĚT PLNÝ ŽIVOTA
RYTMUS ŽIVOTA
NAMLUVILA CATE BLANCHETT
Pozdní odpoledne v poušti Kalahari.
Lvice musí nakrmit hladové krky.
Její rostoucí lvíčata potřebují každé dva dny čerstvé maso.
Jídlo je všude.
Ale většina jejích cílů je rychlejší než ona.
Když je v tomhle vedru bude pronásledovat, tak se rychle přehřeje.
Musí se přiblížit a překvapit je.
To je přes den celkem složité.
Její kořist rychle zbystří pohyb.
A jakmile je prozrazena,
nepředstavuje už takovou hrozbu.
Lvice zatím jen vyčkává.
Ví totiž, že se karta brzo obrátí.
Se zapadajícím sluncem se její šance na úspěch zvyšují.
Jde hůř vidět...
méně se přehřívá.
A také může využít své noční vidění.
Stádo buvolů.
Tito obrnění obři představují nebezpečný cíl pětkrát těžší než ona.
Ale pokud si jí nevšimnou, tak bude mít navrch.
Zaměří se na tele.
Je slabší a ne tak nebezpečné.
Za soumraku to působí jako hračka.
Využila výhod, které s sebou přináší šero.
A její mláďata budou hodovat.
Někde na Zemi vždycky zapadá slunce.
a vytváří nekonečný rytmus měnících se osudů.
Ale naše stále se točící planeta nabízí víc než jen den a noc.
Protože slunce není jediné, které drží nadvládu nad životem na Zemi.
Měsíc si razí svou vlastní cestu noční oblohou
a naše oceány stahuje k vodnímu valčíku.
A mořští tvorové musí tančit, jak píská.
Na severu Austrálie začíná odliv.
Pod mangrovy se objevuje nový svět.
Domov kraba houslisty.
Žije v mezičase mezi přílivy.
Má tedy nabitý program.
Musí se nakrmit, co nejrychleji to jde...
zatímco jeho sousedky mají dvojitou směnu.
Jeho klepeto ho teď možná zpomaluje,
ale až se měsíc umoudří,
nastane jeho chvíle.
Začíná příliv a krab se vrací do svého obydlí.
Cyklus se opakuje.
Ale jak se měsíc přesouvá, slapová síla slábne.
Příliv pokrývá stále menší část pláže.
Až nakonec
na pár dní...
nebude jeho obydlí pod vodou.
Teď má jedno z nejlepších míst na pláži.
A chce sem i další sameček.
Klepeta připravit!
Jejich přetahovaná
končí nerozhodně.
Ale když se drapnou...
tak má navrch náš šampion.
Najdi si vlastní obydlí.
Ale čas a příliv na kraby nečekají.
Musí si najít družku.
Rychle se upraví a může se chlubit svým klepetem.
Ale kterým směrem se má vydat?
Pláž je plná krabích samiček.
Jak si mezi nimi vybrat?
Co tahle?
Není to její typ...
kraba.
Musí to zkusit o dům dál.
S tou by to šlo.
Ale ze všech stran se sbíhají konkurenti.
Snaží se ji svést mávnutím.
Ale tenhle trik znají všichni.
Co když to zkusí výš?
Tak ostatní taky.
A zas a znova.
Začíná to tu připomínat mejdan.
Jak si jen vybrat?
Nakonec si vybere to nejlepší klepeto na pláži.
Právě včas.
Než nastane příliv, uzavře ji ve svém obydlí.
Larvy vypustí za úplňku...
kdy je nejsilnější odliv odnese daleko na otevřené moře.
Pár šťastlivců přežije.
Zbytek se stane potravou pro zbytek oceánu,
což spojí celé pavučiny života s nekonečnými rytmy měsíce.
Ale naše planeta má i další cyklus, který utváří přírodní sítě pomalejším,
ale ještě hlubším způsobem.
Změnu ročních období.
Jde o každoroční puls, kterému se život musí přizpůsobit.
S delším časovým horizontem je v sázce víc než obvykle.
Protože když máte příležitost jen jednou za rok,
musíte se jí chopit, dokud to jde.
V norské tundře
dohlíží na stádo starý válečník.
Samice budou v říji jen pár týdnů.
Je to jeho jediná šance zplodit potomky.
I další samci si budou samice nárokovat.
Takže tohoto pižmoně
čeká každý rok rituální turnaj, ve kterém bojuje o nadvládu.
Jeho sok.
Král byl vyzván na souboj.
Začne se předvádět.
Je to starý trik k zastrašení protivníka..
Ale vyzyvatel neustoupí.
Kráčí vedle sebe a doufají, že svou velikostí toho druhého zastraší.
Tentokrát ne.
Airbag pod jejich obrněnými rohy tlumí náraz podobně tvrdý
jako při autonehodě.
Král už má za sebou spoustu bitev.
Používá svah, aby co nejlépe využil svou váhu.
Ve snaze probodnout protivníka přichází o svou výhodu.
Ne nadlouho.
Tentokrát vyhrály zkušenosti.
V tomto každoročním turnaji budou i další klání.
A jen když je vyhraje všechny, tak si zajistí svou pozici na další rok.
Na celé severní polokouli začíná zima.
V tomhle nejdrsnějším období musí všichni vyčkávat na příležitost.
Zdroje zamrzají.
Teploty klesají.
A život jako takový hibernuje.
Jediná jistota zimy je, že dříve či později skončí.
Každoroční cesta Země kolem Slunce
dovede severní polokouli zpět do přímého slunečního světla.
Vrátí se delší dny.
A zima se podvolí jaru.
Toto období si život přetvoří k obrazu svému.
Vše pohání narůstající sluneční teplo.
Semenáčky soutěží o své místo v sílícím světle...
a každý má vlastní strategii úspěchu.
Listy vyraší a rozvinou se.
Každý je přírodním solárním panelem, co využívá sluneční energii...
nasává oxid uhličitý a přeměňuje ho na potravu pro růst.
Ožije tolik rostlin, až to vypadá, jako by se planeta zhluboka nadechla.
Hladina oxidu uhličitého klesá,
což nastolí rovnováhu v atmosféře, na níž jsme závislí.
Změna ročního období odstartovává přesun zvířat na sever
a přírodní síť se probouzí k životu.
Miliardy ptáků se slétají do vzdálených hnízdišť.
Mořští obři cestují tisíce kilometrů za potravou...
a stáda putují přes probouzející se krajinu.
Aby uspěly, musí být všechny tyto hrdinné výpravy dokonale načasované.
A to i u těch nejmenších migrujících.
Zatímco hluboko v lese taje poslední sníh,
objevují se tůně.
Už za pár týdnů kvůli teplu vyschnou.
Než se někdo probere ze zimního spánku...
začne důležitý odpočet.
Samice axolotla musí najít tůň, kde dokončí svůj rozmnožovací cyklus,
než všechna voda zmizí.
První jarní déšť...
odstartuje nejdůležitější závod jejího života.
Z pohledu axolotlů
sprintuje.
Její prapředci šli po stejných lesních cestách.
Ale od těch dob se mnohé změnilo.
Za pár hodin už je skoro v cíli.
V této tůni začal i její život.
Teď si musí co nejrychleji najít partnera.
K tůni přispěchali i další axolotli.
A možná mají trik, který jim pomůže s randěním.
Lesními stíny proniká především modré světlo.
Za šera je jejich zrak obzvlášť citlivý.
A v tomto modrém závoji začnou jejich těla zářit.
Tento jev objevili vědci teprve nedávno.
Je možné, že jim to pomáhá najít si partnera?
Teď může naklást svá oplodněná vajíčka.
Ale čas už nyní pracuje proti další generaci.
Musí se vylíhnout a dokončit vývoj...
než jejich tůně zmizí.
Ta už se přitom začala zmenšovat.
Život každého axolotla skvrnitého je podřízen ročním obdobím.
To platí i pro bezpočet dalších tvorů.
Jejich životy jsou propojeny s rytmy země, měsíce a slunce.
Ale některé tajemné bytosti mají svůj vlastní rytmus
a čas nepočítají na roční období, ale na dekády.
Uvnitř javoru teče míza poprvé od loňského podzimu...
a startuje tak nový růst.
Ale hluboko pod zemí využívá tento puls jeden tvor
k počítání ročních období.
Cikáda sedmnáctiletá.
Živí se sladkou mízou stromu.
Takže když se každé jako probudí, pozná, že uplynul další rok.
Pod zem se zahrabala před 17 lety.
Teď se vyhrabala na povrch a je připravená na svou vysněnou chvíli.
Zatímco les v Indianě přikrývá tma,
chystá se něco podivného.
Nad zemí je zranitelná.
Ale svůj příchod načasovala přímo dokonale.
Společně jsou v bezpečí.
Miliardy cikád synchronizovaly svůj 17letý životní cyklus.
Jako horda zombií společně povstanou.
V bezpečí vysoko nad zemí zahajují další fázi svého vzkříšení.
Jde o děsivou proměnu v dospělce.
Poprvé za 17 let
se za rozbřesku rozeznívá sbor cikád hlasitých skoro jako motorová pila.
Sousedi netuší, která bije.
Naposledy se tento hmyz objevil dávno před jejich narozením.
Byly by děsivé, kdyby nebyly tak chutné.
V příštích týdnech na nich budou hodovat úplně všichni.
Ale když je jich na půlce hektaru přes milion...
tak to jejich počty nijak neohrozí.
A vzkříšení mohou konečně naplnit svůj osud.
Spáří se a samice nakladou vajíčka.
Už jim zvoní hrana.
Do několika týdnů z nich zbydou jen mrtvolky.
Jde o obrovskou dávku hnojiva,
které pumpuje život zpět do podzemních přírodních sítí.
Proč 17 let?
To vlastně pořád nevíme.
Ale tento vzorec se vyvinul v daleké minulosti,
kdy mohl dlouhý životní cyklus pomáhat přežít období chladu.
Protože naše planeta má i klimatické rytmy,
které se táhnou přes desítky tisíc let.
To přesahuje pojem o čase všeho živého.
Ale i nejpomalejší změny mohou mít významné dopady na život.
Jak pozitivní, tak negativní.
Sahara, poušť o rozloze Spojených států
a jedno z nejdrsnějších prostředí na Zemi.
Pokud se nepřizpůsobíte horku, tak nepřežijete.
Tento hbitý sameček agamy
je dost malý, aby si našel úkryt.
A jeho šupinatá kůže ochraňuje jeho zásoby vody.
Ale i on potřebuje pít.
Naštěstí pro něj se i v téhle pusté divočině
dá najít voda.
Jde o zázračnou oázu pro unavené pouštní cestovatele.
Ale možná není tak přívětivá, jak se zdá.
Je to neuvěřitelné, ale tato tůň je plná krokodýlů...
a to uprostřed pouště.
Přes sto kilometrů od nejbližší tekoucí vody.
Zatímco jejich příbuzní plavou v dalekých bažinách,
tihle krokodýli jsou uvězněni tady.
Pro ně to není oáza.
Je to vězení...
kde musí každý vězeň bojovat sám za sebe.
O cokoli, co se hýbe, je pořádná mela.
Migrující včelojed lesní se chce napít...
a zchladit ve studené vodě.
Nenasytí všechny.
Pokud tu zůstanou, budou možná trpět hlady.
Ale když zkusí utéct na svobodu...
Jde o zoufalé dilema ve stále se zmenšujícím světě.
Ale skutečnost, že tu vůbec jsou, je důkazem rytmu dlouhého na tisíc let.
Takhle to totiž nebylo vždycky.
Ještě před několika tisíci lety byla tato poušť zelená a úrodná.
Krokodýli plavali v tekoucích řekách.
Protože naše rotující planeta zažívá dlouhodobý výkyv,
který se opakuje po tisíciletích,
kdy se její hemisféry přibližují a zase vzdalují Slunci,
což má vliv na naše klima.
Na její aktuální dráze je západoafrický monzun oslabený
a na Sahaře přestalo pršet.
Během pouhých několika stovek let se z bažin plných krokodýlů
stala jedna z největších pouští planety.
Ale i v dnešním spalujícím klimatu
stále najdete ozvěnu daleké minulosti.
Několik drahocenných dnů v roce, kdy tu prší.
Toto kratičké období dešťů nám umožní vrátit se v čase...
a nahlédnout, jaký život tady panoval před 10 000 lety...
na zelené Sahaře.
Pokud to vězni vydrží, tak za dalších zhruba 10 000 let
se planetární výkyv vrátí do normálu.
Znovu tu poteče voda,
která umožní jejich vzdáleným potomkům znovu ovládnout řeky.
Díky plíživému tempu
jsou nejpomalejších rytmy naší planety téměř neviditelné.
Ale pokud se v těchto rytmech projeví i ta nejnepatrnější změna,
začnou se nám věci měnit před očima.
Podzim v Kaskádových horách v Oregonu.
Tato zaječice se chce vyhnout malérům.
Z dobrého důvodu.
Zajíci jen zřídka umírají stářím.
Jestřáb na lovu zpozoruje cokoliv, co se pohne.
Plachá zaječice tedy zamrzne.
Sotva vůbec dýchá.
Skrývá se mu přímo na očích.
Jestřáb odlétá
a zaječice si může oddechnout.
Ale její domov se brzy změní k nepoznání.
Pokud přežíváte jen díky maskování,
co uděláte, když svět najednou změní barvu?
Změníte ji taky.
Jak se zimní dny zkracují, pelichá z hnědé na bílou.
Neuvěřitelná změna kostýmu.
Zase stačí zamrznout.
A jako mávnutím kouzelného proutku zmizí.
Tohle je ale nová hrozba.
Lidmi způsobené změny klimatu zapříčinily, že některé zimní dny jsou moc teplé
a sněhová pokrývka přes noc zmizí.
Změnu její barvy nezpůsobuje teplota, ale délka dne.
A tyto teplejší dny jsou stále krátké.
Takže teď je v nesouladu se svým okolím
a stává se snadným cílem.
Čas na plán B.
Rychlost.
Setřásla ho.
Ale když jste takhle nápadní, nemůžete se schovávat.
Příště možná takové štěstí mít nebude.
Špatně zbarvení zajíci mají horší šanci na přežití.
Stává se jim to stále častěji.
Její druh má možná i tak v měnícím se světě budoucnost.
Tento zajíc měnivý se přizpůsobil a celý rok zůstává hnědý.
Jeho život je snazší, když je sněhu jen málo.
Budoucnost jejich druhu je možná v rukou jemu podobných.
Příroda funguje nejlépe, když život drží krok s mnoha rytmy planety.
Co se stane, když lidská aktivita toto tempo naruší?
Zatímco se svět kolem nás náhle mění...
zvládne příroda přežít...
nadcházející bouři?
Překlad titulků: Lukáš Gurník