En sulten jæger...
...med øjnene på målet.
Men uanset hvad han prøver, er han bare ikke hurtig nok.
Det er, som om guldsmeden kan se ham komme hen i slowmotion.
Og måske kan han.
Guldsmedens mad er lille og hurtig.
Men ulig frøen
får han i ni ud af ti angreb
fat i et måltid.
Hans visuelle processorer arbejder fem gange hurtigere end vores
og gør tiden langsommere.
Frøen vil blive ved at prøve.
Tæt på, men ingen gevinst.
Guldsmeden holder ikke kun øje med sin slowmotion-stalker.
Han skal også forsvare sit territorium mod rivaler.
Han kigger mod himlen,
så han kan ikke så godt se nogen gemme sig forneden.
Nok besidder frøen ikke guldsmedens lynfart,
men denne gang rammer han plet.
En følelse for timing er afgørende for at overleve i livets spind.
Naturen fungerer bedst, når den er synkroniseret med planetens rytme.
For at udnytte det må livet time dets muligheder til perfektion.
Af og til på millisekunder.
Af og til gennem årtusinder.
VORES LEVENDE VERDEN
LIVETS RYTME
FORTALT AF CATE BLANCHETT
En sen eftermiddag i Kalahari.
En løvinde skal mætte sultne munde.
Hendes voksende unger har brug for frisk kød hver anden dag.
Der er mad overalt.
Men de fleste af målene er hurtigere end hende.
Jager hun dem i den bagende sol,
overophedes hun hurtigt.
Hun skal tæt på for et bagholdsangreb.
Det er svært i fuldt dagslys.
Hendes bytte er dygtig til at se bevægelse.
Og når hendes dække er afsløret, er hun en langt mindre trussel.
Men hun giver ikke alt endnu.
For hun ved, at hun snart får fordelen.
Idet solen går ned, er oddsene nu med hende.
Hun er sværere at se
og overophedes mindre.
Og hendes nattesyn kommer til sin ret.
En flok bøfler.
De vejer fem gange hendes kropsvægt, så de pansrede kæmper er farlige.
Men hvis de ikke har set hende, har hun fordelen.
Hun udser sig en kalv. Den er svagere, og det er mindre risikabelt.
I tusmørket ser det ubesværet ud.
Hun har udnyttet den fordel, skumringen giver.
Og hendes unger får mad i aften.
Solen går altid ned et sted på Jorden,
og det skaber en endeløs rytme af skiftende skæbner.
Men vores evigt roterende planet giver os mere end dag og nat.
For solens kraft er ikke det eneste, der dikterer livet på Jorden.
Månen skærer sin egen vej gennem nattehimlen
og trækker havene ind i en vandig vals.
Og havdyr skal danse til dens tone.
I det nordlige Australien aftager tidevandet.
Under mangroverne kommer der en ny verden frem.
Her bor banankrabben.
Han lever sit liv i perioden mellem tidevandet.
Så hans tidsplan er stram.
Han skal spise så hurtigt som muligt...
...mens hans kvindelige naboer kører i dobbelttempo.
Nok hindrer hans bananklo ham lige nu,
men når månen står rigtigt,
kommer hans tid.
Tidevandet vender, og ham må tilbage til sin hule.
Cyklussen gentager sig.
Men som månederne går, svækkes månens træk på havene.
Hvert højvande dækker mindre af stranden.
Indtil hans hule i et par dage
slet ikke bliver dækket af vand.
Nu har han en af de bedste pladser på stranden.
Og en anden han vil også være der.
Bananerne er klar.
I en skubbekonkurrence er de rimelig ligeværdige.
Men gælder det griberen,
er vores mesters klo stærk.
Find din egen hule.
Men tid og tidevand venter ikke på en krabbe.
Han skal finde en mage.
Efter en hurtig pudsning kan han vise sin klo frem.
Men i hvilken retning?
Stranden er dækket af krabber.
Han er ikke god til at vurdere dem.
Hende her?
Han er ikke hendes type...
...krabbe.
Få noget værdighed tilbage.
Hun er bedre.
Men nu møder han konkurrence fra alle sider.
Han vil friste hende med et vink.
Men alle kender det trick.
Kan han gå højere?
Det gør de også.
En til. Og en til.
Det er noget af en strandfest.
Hvordan vælger hun?
Til sidst vælger hun strandens bedste banan.
I sidste øjeblik.
Han forsegler hende i hulen, før tidevandet kommer.
Hun frigør sine larver ved næste fuldmåne...
...når den stærkeste ebbe bærer dem langt ud i havet.
Nogle heldige få overlever.
Resten giver en puls af mad til havet,
som forvinder hele livsspind til månens uendelige rytmer.
Men vores planet har en anden cyklus, der former naturens netværk på en langsom,
men måske mere dybtgående måde.
Årstidernes præcession.
En årlig puls, som livet må tilpasse sig.
Med jordens længere processer står der mere på spil.
For når du kun får muligheden en gang om året,
skal du tage den, mens du kan.
På den norske tundra
våger en gammel kriger over flokken.
Hunnerne er kun i brunst i et par uger.
Hans eneste chance for at få næste års kalve.
Andre hanner vil byde sig til.
Så hvert år
skal denne moskusokse stå over for en ritualturnering for at beholde tronen.
En rival.
For kongen er handsken blevet kastet.
Han puster sig op.
Et gammelt trick, der skal skræmme den anden.
Men udfordreren trækker sig ikke.
De går parallelt i håb om, de vil skræmme hinanden væk.
Ikke denne gang.
En airbag under deres horn absorberer stødene,
der er så voldsomme som et biluheld.
Kongen er en veteran, der har udkæmpet mange slag.
Han bruger skråningen for at udnytte sin vægt.
Han vil stange sin modstander, men han mister højdefordelen.
Ikke længe.
Denne gang vinder erfaringen.
Der kommer flere dyster i denne årlige turnering.
Og kun hvis han vinder dem alle, sikrer han sin position et år til.
Over hele den nordlige halvkugle er vinteren på vej.
I denne hårde årstid
må alle afvente.
Føde fryser til.
Temperaturen falder.
Og livet er frosset helt fast.
Det eneste, der er vist om vinteren, er, at den på et tidspunkt vil slutte.
Jordens årlige rejse rundt om solen
bringer den nordlige halvkugle ind i mere direkte sollys.
Længere dage kommer igen.
Og vinteren giver efter for foråret.
Det er denne årstid, som livet gør til sin egen.
Det hele drives af den tiltagende varme sol.
Frø ræser efter at indtage deres plads i lyset
med hver sin strategi for at få et forspring.
Bladene spirer og folder sig ud.
Hvert af dem er et naturligt solpanel, der udnytter solens energi
og trækker kuldioxid ind og konverterer det til mad for at gro.
Der kommer så mange planter til live, at planeten tager en dyb indånding.
Kuldioxidniveauet falder dramatisk
og skaber balance i den atmosfære, vi alle er afhængige af.
Den nye årstid gør, at utallige dyr flytter nordpå,
mens naturens netværk genoplives.
Milliarder af fugle strømmer mod fjerne yngleområder.
Havets kæmper rejser tusindvis af kilometer i søgen efter mad...
...mens enorme flokke strømmer over landskabet.
For at lykkes skal alle disse heroiske rejser være timet til perfektion,
selv for de mindste migranter.
Mens den sidste sne smelter dybt inde i skoven,
kommer vandhuller frem.
Om nogle få uger tørrer de ud i varmen.
Når et dyr vågner fra sin vintersøvn,
er en nedtælling allerede begyndt.
Denne salamander skal nå sit vandhul og fuldføre sin ynglecyklus,
før vandet forsvinder.
Den første forårsregn...
...er startskuddet til hendes livs vigtigste løb.
I salamanderfart...
...sprinter hun.
Hendes forfædre fulgte de samme ruter gennem skoven.
Men det er anderledes, fra da de først gik her.
Om få timer er hun næsten ved mållinjen.
Vandhullet hvor hendes liv begyndte.
Nu skal hun finde sig en mage så hurtigt som muligt.
Andre salamandere har også skyndt sig hertil.
Og måske har de et trick, der kan hjælpe med datingen.
I skovens skygger trænger blåt lys for det meste ind.
Deres syn er særligt følsomt i tusmørket.
Og i denne blå nuance begynder deres kroppe at lyse.
Forskere har først for nylig opdaget fænomenet.
Hjælper det dem mon med at finde en mage?
Nu kan hun lægge sine befrugtede æg.
Men tiden arbejder imod den næste generation.
De skal udklækkes og færdigudvikles...
...før vandhullet forsvinder.
Og det skrumper allerede.
Hver salamanders liv fremskyndes af årstidernes ur.
Det samme gælder utallige andre dyr.
Deres liv er knyttet til jordens, månens og solens rytme.
Men nogle mystiske væsner danser til deres egen rytme
og tæller ikke tid i årstider, men i årtier.
Indeni et ahorntræ flyder harpiksen for første gang siden sidste efterår,
som starter ny vækst.
Men dybt under jorden bruger et væsen sin puls
til at tælle årstidernes gang.
En periodisk cikade.
Hun lever af træets søde harpiks.
Når den kommer frem hvert forår, ved hun, der er gået endnu et år.
Hun gravede sig under jorden for 17 år siden.
Nu har hun lavet en tunnel til overfladen
og er klar på øjeblikket, hun har ventet på.
Idet mørket falder på i denne skov i Indiana,
bliver det snart underligt.
Over jorden er hun sårbar.
Men hun har timet sin fremkomst til perfektion.
Det er sikrere at være flere.
Milliarder af cikader har synkroniseret deres 17-årige livscyklus.
Som en zombiehorde rejser de sig i forening.
De er sikkert oppe
og begynder næste fase af opstandelsen.
En uhyggelig forvandling til deres voksenform.
For første gang i 17 år
står solen op til en cikade-larm, der næsten kan måle sig med en motorsav.
Naboerne kan knap forstå det.
Sidste gang, insekterne kom frem, var længe inden deres fødsel.
Det ville være skræmmende, hvis ikke de var så lækre.
I de næste par uger giver denne banket kød til alle.
Men der er flere end en million på én hektar,
så buffeten er langt fra tømt.
Så de opstandne kan endelig nå deres formål.
De parrer sig, og hunnerne lægger æg.
Deres sidste handling.
I løbet af få uger er der kun skaller tilbage.
En enorm dosis af gødning,
som pulserer livet tilbage ned i naturens underjordiske netværk.
Hvorfor 17 år?
Vi ved det stadig ikke.
Men dette mønster blev udviklet dybt i fortiden,
da en lang livscyklus måske hjalp med at overleve længerevarende kulde.
For vores planet har også klimatiske rytmer,
der strakte sig over titusindvis af år.
Langt ud over et levende væsens sans for timing.
Men de langsomste forandringer kan påvirke livet mest.
På godt og ondt.
Sahara-ørkenen er lige så stor som USA
og er et af de skrappeste miljøer på Jorden.
Hvis du ikke er tilpasset varmen, overlever du ikke.
Denne letfodede agamøgle
er lille nok til at finde ly.
Og hans skællede skind holder på vigtig fugt.
Men selv han skal drikke.
Heldigvis for ham er der vand, selv i denne golde ødemark.
En mirakuløs oase for trætte ørkenrejsende.
Men måske er den slet ikke så indbydende.
Utroligt nok er dette vandhul fyldt med krokodiller...
...midt i ørkenen.
Hundrede kilometer fra nærmeste rindende vand.
Mens deres fjerne slægtninge svømmer i frodige sumpe,
er de krokodiller fanget her.
For dem er det ikke en oase.
Det er et fængsel...
...hvor alle indsatte må forsvare sig selv.
Der er skarp konkurrence om alt mad.
En hvepsevåge standser for at drikke...
...og vader i for at køle af.
Alle får ikke mad.
Hvis de bliver her, kan de sulte.
Men hvis de gør et forsøg på friheden...
Det er et desperat dilemma, for deres verden skrumper.
Men at de er her, er et tegn på en rytme, der måles i årtusinder.
For det var ikke altid sådan her.
For kun få tusind år siden var denne ørken grøn og frugtbar.
Krokodiller svømmede i strømmende floder.
For vores roterende planet har en langvarig slingren,
der gentager sig gennem årtusinder
og flytter halvkuglen tættere på og så længere fra solen,
som ændrer vores klima.
Den vestafrikanske monsun blev svækket,
og regn faldt ikke længere i Sahara.
På få hundrede år blev krokodillernes frodige sumpe
en af planetens største ørkener.
Men selv i nutidens varme klima
er der et ekko af en svunden fortid.
Blot et par dyrebare dage med regn om året.
Denne korte vådsæson lader os rejse tilbage i tiden
og se, hvordan livet var her for 10.000 år siden
i en grøn Sahara.
Hvis de ansatte kan hænge i, vil der om 10.000 år
ske endnu en planetarisk slingren.
Vand vil flyde igen,
og deres fjerne efterkommere kan genvinde forsvundne floder.
Det krybende tempo for planetens langsomme rytmer
gør dem næsten umulige at se.
Men afbrydes disse rytmer, selv af den mindste stigning,
vil vi se tingene ændre sig lige foran os.
Efterår i Oregons Cascade-bjerge.
Haren forsøger at undgå problemer.
Med god grund.
Harer dør sjældent af alderdom.
En jagende duehøg vil se alt, der bevæger sig.
Så den nervøse hare stopper op.
Den trækker knap nok vejret.
Gemt i det åbne.
Høgen flyver videre, og haren kan endelig ånde lettet op.
Men hendes hjem bliver snart uigenkendeligt.
Hvis camouflage holder dig i live,
hvordan klarer du dig, når din verden ændrer farve?
Du ændrer dig også.
Idet vinterdagene bliver kortere, går hun fra brun til hvid.
En utrolig kostumeændring.
Nu skal hun blot stoppe op igen.
Og på magisk vis forsvinder hun.
Men der er en ny trussel.
Menneskeskabte klimaforandringer gør, at nogle vinterdage
er usædvanligt varme, og et snedække kan forsvinde på en nat.
Hendes farveskift udløses ikke af temperatur, men af dagens længde.
Og de varmere dage er stadig korte.
Nu er hun meget ude af sync med sine omgivelser,
og hun er et let mål.
Tid til plan B.
Fart.
Hun er væk.
Men når du er så iøjefaldende, er det ikke en mulighed at gemme sig.
Næste gang er hun måske ikke så heldig.
En forkert farve hare kan nemmere blive taget.
Og de er oftere ude af trit.
De kan stadig have en fremtid i den foranderlige verden.
Denne sneskohare har tilpasset sig og er brun året rundt.
Så hans liv er lettere, når sneen ligger tyndt.
Deres arts fremtid er måske afhængig af flere som ham.
Naturen fungerer bedst, når livet følger planetens mange rytmer.
Hvad sker der, når mennesker forstyrrer tempoet?
Mens verden ændrer sig pludseligt omkring os,
kan naturen så overleve...
...den kommende storm?
Tekster af: Niels M. R. Jensen