Nälkäinen metsästäjä.
Se vaanii saalista.
Mitä vain se yrittääkin, se ei ole tarpeeksi nopea.
Ihan kuin sudenkorento näkisi sammakon hyökkäyksen hidastettuna.
Ehkä se näkeekin.
Sudenkorennon ruoka on pientä ja nopeaa,
mutta sammakosta poiketen yhdeksän kertaa kymmenestä -
se saa aterian.
Se nimittäin prosessoi näkemänsä viisi kertaa nopeammin kuin me.
Sille aika siis kulkee hitaammin.
Sammakko ei lakkaa yrittämästä.
Läheltä piti, muttei onnistunut.
Sudenkorento ei ainoastaan pidä silmällä hidasta vaanijaansa.
Sen on myös suojeltava aluettaan kilpailijoilta.
Tarkkaillessaan taivasta -
se ei enää huomaa niin helposti alapuolella piilottelevia.
Sammakko ei ehkä ole yhtä nopea kuin sudenkorento,
mutta tällä kertaa sen ajoitus onnistui.
Ajoitus on elintärkeää selviytymiselle elämän verkoissamme.
Luonto toimii parhaiten, kun se on tahdissa planeetan rytmien kanssa.
Saadakseen siitä kaiken irti elämän täytyy onnistua ajoituksissaan.
Joskus kyse on millisekunneista,
joskus vuosituhansista.
ELÄVÄ MAAILMAMME
ELÄMÄN RYTMI
KERTOJANA CATE BLANCHETT
Myöhäinen iltapäivä Kalaharissa.
Naarasleijonalla on nälkäinen pesue.
Sen kasvavat pennut tarvitsevat tuoretta lihaa kahden päivän välein.
Ruokaa on kaikkialla.
Useimmat saaliit ovat kuitenkin nopeampia kuin se.
Jahtaaminen paahtavassa auringossa saa sen nopeasti ylikuumenemaan.
Saalis pitää voida väijyttää.
Se on hankalaa päivänvalossa.
Sen saaliit havaitsevat liikkeen helposti.
Kun se paljastuu,
se on paljon pienempi uhka,
mutta se ei ollut vielä tosissaan.
Se nimittäin tietää, että pian osat vaihtuvat.
Kun aurinko laskee, tilanne kääntyy sen eduksi.
Sitä on vaikeampi nähdä,
eikä se ylikuumene.
Myös sen hämäränäkö pääsee oikeuksiinsa.
Puhvelilauma.
Nämä panssaroidut jättiläiset ovat vaarallinen kohde,
mutta jos ne eivät ole nähneet sitä, naarasleijona on etulyöntiasemassa.
Se ottaa kohteekseen heikomman ja vaarattomamman vasikan.
Hämärässä kaato näyttää vaivattomalta.
Se on jo lunastanut hämärän tuoman edun.
Tänään sen pennut saavat syödä.
Aurinko laskee aina jossakin luoden -
alati muuttuvien kohtaloiden sykkeen,
mutta pyörivä planeettamme antaa muutakin kuin päivät ja yöt.
Auringon voima ei ole ainoa voima, joka hallitsee maapallon elämää.
Kuu kulkee omaa polkuaan yötaivaan halki -
vetäen valtameremme mukaan vetiseen valssiin.
Merieläinten täytyy tanssia sen tahtiin.
Vuorovesi väistyy Pohjois-Australiassa.
Mangrovemetsien alta ilmestyy uusi maailma,
viittoilijaravun koti.
Se elää elämänsä nousuvesien välissä,
joten sillä on tiukka aikataulu.
Sen pitää syödä mahdollisimman nopeasti.
Samalla sen naarasnaapurit pitävät tuplavauhtia.
Sen saksi ehkä hidastaa sitä nyt,
mutta kun kuun vaihe on oikea, sen aika koittaa.
Kun vuoksi saapuu, se palaa kuoppaansa.
Kierto toistuu.
Kuukauden edetessä kuun vetovoima mereen heikkenee.
Jokainen vuoksi peittää vähemmän rantaa,
kunnes lopulta sen kolo ei peity ollenkaan -
muutamaan päivään.
Nyt sillä on yksi rannan parhaista paikoista,
ja toinenkin uros pyrkii apajille.
Sakset ovat valmiina.
Tönimiskilpailussa ei voittajaa löydy,
mutta painiessa -
mestarimme on yläkynnessä.
Etsi oma kolosi.
Aika ja vuorovesi eivät kuitenkaan rapuja odottele.
Kumppani pitää löytää.
Sukimisen jälkeen se on valmis esittelemään saksensa,
mutta mihin suuntaan?
Ranta on rapujen peitossa,
ja sen näkö on aika huono.
Entä tämä?
Se on vääränlainen rapu.
Kunnia pitää palauttaa.
Paremmalta näyttää,
mutta nyt kilpailijoita on joka suunnalla.
Se yrittää houkutella naarasta heiluttamalla.
mutta muutkin tekevät niin.
Entä korkeampi paikka?
Muutkin nousevat.
Toinen ja toinenkin.
Aikamoiset rantabileet.
Miten naaras saa valittua?
Lopulta se valitsee rannan parhaan saksen.
Juuri ajoissa.
Uros sinetöi sen kuoppaansa ennen vuoksea.
Naaras laskee toukat seuraavan täysikuun aikaan,
jolloin voimakas laskuvesi johdattaa ne kauas merelle.
Muutama onnekas selviää.
Muut toimivat ruokapulssina merelle -
yhdistäen kokonaisia elämän verkkoja kuun loputtomiin rytmeihin.
Planeetallamme on toinenkin kierto, joka muokkaa verkostoja hitaammin -
mutta ehkä syvällisemmin.
Se on vuodenaikojen vaihtelu,
vuosittainen syke, johon elämän pitää sopeutua.
Maapallon pidemmillä aikaskaaloilla panokset kasvavat,
sillä kun tilaisuuksia tulee vain kerran vuodessa,
niihin pitää tarttua, kun voi.
Norjan tundralla -
vanha soturi vahtii laumaa.
Naaraat ovat kiimassa vain muutaman viikon.
Tämä on ainoa tilaisuus siittää ensi vuoden vasikat.
Muutkin urokset haluavat osansa.
Niinpä joka vuosi -
tämä myskihärkä joutuu rituaaliturnaukseen pitääkseen kruununsa.
Kilpakosija.
Kuningas on haastettu.
Se alkaa esittää.
Se on vanha temppu vastustajan psyykkaamiseksi.
Haastaja ei kuitenkaan peräänny.
Ne kulkevat rinnakkain toivoen kokonsa pelottavan toisen pois.
Ei tällä kertaa.
Panssaroitujen sarvien alla oleva ilmatyyny vaimentaa -
autokolariin verrattavat iskut.
Kuningas on monien taistelujen veteraani.
Se ottaa rinteen avulla painostaan kaiken irti.
Yrittäessään sohaista vastustajaansa se menettää etulyöntiasemansa.
Hetkeksi.
Tällä kertaa kokemus voittaa.
Lisää otteluita on vielä luvassa.
Vain jos se voittaa ne kaikki, turvaa se asemansa vuodeksi eteenpäin.
Talvi tekee tuloaan koko pohjoisella pallonpuoliskolla.
Tänä ankarana vuodenaikana kaikkien on odotettava hetkeään.
Resurssit jäätyvät.
Lämpötila laskee,
ja joidenkin elintoiminnot hidastuvat.
Talvessa on varmaa vain se, että se loppuu aikanaan.
Maapallon kulku auringon ympäri -
tuo pohjoisen takaisin auringonvaloon.
Pidemmät päivät palaavat,
ja talvi antaa periksi keväälle.
Tämä on vuodenaika, jonka elämä tekee omakseen.
Auringon lisääntyvä lämpö toimii sen voimanlähteenä.
Taimet kilpailevat paikastaan voimistuvassa valossa.
Kullakin on oma strategiansa.
Lehdet kasvavat ja avautuvat.
Kukin on auringon energian valjastava luonnollinen aurinkopaneeli.
Ne imevät hiilidioksidia muuttaen sen ravinnoksi.
Niin monet kasvit heräävät henkiin, että planeetta tuntuu hengittävän syvään.
Hiilidioksiditaso laskee,
mikä auttaa tasapainottamaan ilmakehää.
Vaihtuva vuodenaika saa aikaan muuttoliikkeen pohjoiseen -
luonnon verkostojen herätessä jälleen henkiin.
Miljardit linnut lentävät kaukaisille pesimäalueille.
Valtamerten jättiläiset matkustavat tuhansia kilometrejä ruoan perässä,
ja laumat laukkaavat pitkin heräävää maisemaa.
Onnistuakseen näiden muuttojen on ajoituttava oikein.
Se pätee myös kaikkein pienimpiin.
Kun viimeiset lumet sulavat syvällä metsässä, syntyy vesialtaita.
Muutamassa viikossa lämpö kuivattaa ne.
Kun yksi olento herää talviuniltaan,
on laskenta jo alkanut.
Tämän salamanterin on saatava lisääntymisjakso päätökseen -
ennen kuin vesi katoaa.
Kevään ensisade.
Se aloittaa salamanterin elämän kovimman kisan.
Salamanterin maailmassa tämä on juoksemista.
Sen esi-isät seurasivat samoja reittejä metsän läpi,
mutta ajat ovat muuttuneet siitä.
Muutaman tunnin päästä se on melkein perillä,
altaassa, jossa sen omakin elämä alkoi.
Nyt sen on löydettävä kumppani mahdollisimman pian.
Muutkin salamanterit ovat tulleet tänne.
Ne osaavat tempun, joka auttaa pikatreffailussa.
Metsän varjoihin tunkeutuu lähinnä sinistä valoa.
Niiden näkö on erityisen herkkä hämärässä,
ja niiden kehot alkavat hehkua tässä sinisessä valossa.
Tämä ilmiö on löydetty vasta äskettäin.
Voiko se auttaa kumppanin löytämisessä?
Nyt se voi munia.
Aika kuitenkin toimii jo seuraavaa sukupolvea vastaan.
Niiden on kuoriuduttava ja kehityttävä -
ennen kuin vesiallas katoaa.
Allas on alkanut jo kutistua.
Kausien vaihtelu pitää täpläsalamanterin elämän kiireisenä -
kuten lukemattomien muidenkin eläinten.
Niiden elämä on sidottu Maan, Kuun ja Auringon rytmeihin,
mutta jotkut olennot tanssivat omaan tahtiinsa -
laskien aikaa vuosikymmenissä, ei vuodenajoissa.
Mahla virtaa vaahteran sisällä ensimmäistä kertaa sitten viime syksyn -
ponkaisten alkuun kasvukauden.
Syvällä maan uumenissa eräs olento käyttää tätä pulssia -
vuodenaikojen kulumisen laskemiseen.
Seitsentoistavuotiskaskas.
Se syö puun makeaa mahlaa.
Kun se herää keväisin, mahlasta se tietää, että vuosi on kulunut.
Se kaivautui maahan 17 vuotta sitten.
Nyt se kaivaa tiensä pintaan valmiina odottamaansa hetkeen.
Kun pimeys peittää tämän Indianan metsän,
tapahtuu outoja.
Maan pinnalla se on haavoittuvainen,
mutta se on ajoittanut nousunsa täydellisesti.
Joukossa on turvaa.
Miljardit kaskaat ovat synkronoineet 17 vuoden elinkaarensa.
Ne nousevat yhdessä esiin kuin zombilauma.
Kun ne ovat nousseet turvaan, ylösnousemuksen seuraava vaihe alkaa.
Ne aloittavat oudon muutoksensa täysikasvuiseen muotoonsa.
Ensimmäistä kertaa 17 vuoteen -
aamu koittaa laulukaskaiden korviahuumavalla säestyksellä.
Naapurit ihmettelevät, mistä on kyse.
Kaskaat olivat esillä viimeksi kauan ennen näiden eläinten syntymää.
Tilanne olisi pelottava, jos ne eivät olisi niin maukkaita.
Seuraavat viikot tämä juhla-ateria tuo lihan kaikkien ruokalistalle.
Niitä on yhdellä hehtaarilla yli miljoona,
joten syöjät eivät juuri vahinkoa tee.
Ylösnousseet voivat siis viimein täyttää tarkoituksensa.
Ne parittelevat, ja naaraat munivat.
Se on niiden viimeinen teko.
Muutamassa viikossa jäljellä on enää kuoria.
Valtava lannoiteannos vie -
elämän takaisin luonnon maanalaisiin verkostoihin.
Miksi 17 vuotta?
Emme vieläkään tiedä.
Tämä kaava kehittyi kaukana menneisyydessä,
kun pitkä elinkaari ehkä auttoi selviytymään kylmistä kausista.
Planeetallamme on nimittäin myös ilmastorytmejä,
jotka kestävät kymmeniä tuhansia vuosia.
Kauemmin kuin yksikään olento voi käsittää.
Hitaimmat muutokset voivat kuitenkin vaikuttaa elämään hyvin syvällisesti -
hyvässä ja pahassa.
Saharan autiomaa on Amerikan Yhdysvaltain kokoinen -
ja yksi Maan ankarimmista ympäristöistä.
Jos kuumuuteen ei ole sopeutunut, ei siellä selviä.
Tämä vikkelä agama-lisko on tarpeeksi pieni löytämään suojaa,
ja sen suomuinen iho pitää elintärkeän kosteuden kehossa,
mutta välillä senkin on juotava.
Sen onneksi tässä karussa erämaassakin on vettä.
Ihmeellinen keidas väsyneille aavikkomatkailijoille.
Siellä saattaa kuitenkin vaania vaara.
Uskomatonta kyllä tämä allas on täynnä krokotiilejä -
keskellä aavikkoa -
160 kilometrin päässä virtaavasta vedestä.
Vaikka niiden kaukaiset sukulaiset uivat vehreissä soissa,
nämä krokotiilit ovat jumissa täällä.
Niille tämä ei ole keidas vaan vankila.
Täällä jokainen vanki on omillaan.
Kaikesta liikkuvasta kilpaillaan kovaa.
Muuttomatkalla oleva mehiläishaukka pysähtyy juomaan -
ja kahlaa vilvoittelemaan.
Se ei ruoki kaikkia.
Jos ne jäävät tänne, ne voivat nääntyä nälkään,
mutta jos ne yrittävät paeta...
Ongelma on epätoivoinen niiden elinympäristön kutistuessa,
mutta se, että ne ovat täällä, on merkki tuhansien vuosien rytmistä.
Täällä ei nimittäin aina ollut tällaista.
Vain muutama tuhat vuotta sitten tämä aavikko oli vihreä ja hedelmällinen.
Krokotiilit uivat virtaavissa joissa.
Pyörivä planeettamme nimittäin vaappuu hitaasti -
vuosituhansien mittaan.
Se siirtää pallonpuoliskot lähemmäs ja sitten kauemmas auringosta -
muuttaen samalla ilmastoamme.
Maan nykyinen asento heikensi Länsi-Afrikan monsuunin,
minkä vuoksi sade lakkasi Saharassa.
Muutamassa sadassa vuodessa krokotiilien suot muuttuivat -
yhdeksi planeetan suurimmista aavikoista.
Silti nykyisessäkin paahteessa -
kadonnut menneisyys kaikuu silti yhä.
Vuodessa sataa vain parina päivänä.
Tämä lyhyt sadekausi näyttää meille väläyksen siitä,
millaista elämä täällä oli 10 000 vuotta sitten -
vihreässä Saharassa.
Jos vangit sinnittelevät vielä noin 10 000 vuoden kuluttuakin,
planeetan asento palaa alkupisteeseensä.
Silloin vesi vapauttaa niiden jälkeläiset valtaamaan taas kadonneet joet.
Näiden ilmiöiden hitauden vuoksi niitä on lähes mahdoton havainnoida,
mutta jos nämä rytmit häiriintyvät edes vähän,
alkavat asiat muuttua silmiemme edessä.
Syksy Oregonin Kaskadivuoristossa.
Tämä jänis yrittää välttää ongelmia.
Syystäkin.
Jänikset harvemmin kuolevat vanhuuteen.
Saalistava kanahaukka huomaa kaiken, mikä liikkuu.
Niinpä säikky jänis jähmettyy.
Se tuskin edes hengittää.
Se on piilossa näkyvillä.
Haukka lentää ohi, ja jänis voi hengähtää helpotuksesta,
mutta sen koti muuttuu pian tunnistamattomaksi.
Jos paras konsti selviytymiseen on naamioituminen,
miten se onnistuu, kun maailma vaihtaa väriä?
Silloin muuttuu itsekin.
Talvipäivien lyhentyessä se vaihtaa turkin ruskeasta valkoiseksi.
Se on uskomaton asunvaihto.
Jälleen sen tarvitsee vain jähmettyä.
Kuin taikaiskusta -
se katoaa.
Nyt kuitenkin vaanii uusi uhka.
Ihmisen aiheuttama ilmastonmuutos tekee joistain päivistä epätavallisen lämpimiä.
Lumipeite voi kadota yhdessä yössä.
Lämpötila ei sen värimuutosta laukaise vaan päivän pituus.
Nämä lämpimämmät päivät ovat yhä lyhyitä.
Niinpä se on nyt täysin epätahdissa ympäristönsä kanssa.
Se tekee siitä helpon saaliin.
B-suunnitelma.
Nopeus.
Eksytys onnistui,
mutta kun on näin näkyvä, piilottelu ei onnistu.
Ensi kerralla se ei ehkä ole yhtä onnekas.
Ympäristöön sulautumattomat napataan todennäköisemmin,
ja nykyään niitä on yhä useammin.
Sen kaltaisilla voi yhä olla tulevaisuus muutosten keskellä.
Tämä lumikenkäjänis on sopeutunut pysymään ruskeana aina.
Sen elämä on helpompaa, kun lunta ei juuri ole.
Lajin tulevaisuus voi riippua sen kaltaisista.
Luonto toimii parhaiten, kun elämä seuraa planeetan monia rytmejä.
Mitä tapahtuu, kun ihmisen toiminta häiritsee rytmiä?
Kun maailma yhtäkkiä muuttuu ympärillämme,
voiko luonto selviytyä -
tulevasta myrskystä?
Tekstitys: Antti Rinta-Loppi