Egy éhes vadász...
aki kiszemelte a zsákmányát.
De bárhogy is igyekszik, nem elég gyors.
Mintha a szitakötő látná, ahogy közeleg, lassított felvételben.
És talán így is van.
A szitakötő zsákmánya apró és gyors.
A békával ellentétben...
tízből kilencszer
el is kapja.
Ugyanis a látása ötször gyorsabban működik a miéknél,
és gyakorlatilag lelassítja az időt.
A béka nem adja fel.
Közel volt, de nem járt sikerrel.
A szitakötő nem csak a lomha támadóját tartja szemmel.
A területét is meg kell védenie a riválisoktól.
Ha az égboltot figyeli,
kevésbé tűnik fel neki, hogy valaki alulról leselkedik rá.
A béka talán nem olyan gyors, mint a szitakötő...
de ezúttal remekül időzített.
A megfelelő időzítés kulcsfontosságú a túléléshez az élet szövetében.
A természetnek szinkronban kell lennie a bolygó ritmusával.
A lehetőségek kiaknázásához tökéletes időzítésre van szükség.
Néha ezredmásodpercekről van szó.
Máskor pedig évezredekről.
ÉLŐ BOLYGÓNK
AZ ÉLET RITMUSA
NARRÁTOR: CATE BLANCHETT
Késő délután a Kalahári sivatagban.
Az oroszlánanyának éhes szájakat kell etetnie.
A növekvő kölykeinek kétnaponta friss húsra van szüksége.
Mindenfelé prédák vannak.
De a legtöbb célpontja gyorsabb nála.
Ha a tűző napon kergeti őket,
hamar kimelegedik.
Közel kell mennie, hogy lecsapjon.
Fényes nappal nem könnyű.
A prédája rögtön észreveszi a mozgást.
És ha az álcájának annyi,
sokkal kevésbé veszélyes.
De még nem adott bele mindent.
Mert tudja, hogy hamarosan fordul a kocka.
Ahogy lemegy a nap, kedvezőbbek lesznek az esélyei.
Nehezebb észrevenni...
és nem melegedik ki.
És az éjjeli látása értelmet nyer.
Egy bivalycsorda.
Ötször olyan nehezek.
E felvértezett óriások veszélyes célpontok.
De ha nem veszik észre, akkor az oroszlán előnyben van.
Egy borjút vesz célba.
Gyengébb, kevésbé kockázatos.
A szürkületben könnyűnek tűnik.
Kihasználta az alkonyat nyújtotta előnyöket.
A kölykei lakmároznak ma este.
A nap mindig lenyugvóban van valahol a Földön,
a változó szerencse végtelen ritmusát diktálva.
De nem csak az éjjelek és nappalok váltakozása számít.
Ugyanis a nap ereje nem az egyetlen, ami befolyásolja az életet a bolygónkon.
A hold saját utat vág magának az éjszakai égbolton,
keringőre késztetve az óceánjaink vizét.
És a tengeri élőlények szintén táncra kelnek.
Észak-Ausztráliában visszahúzódik a dagály.
A mangrovefák alatt egy új világ bukkan fel.
Ez az integetőrák otthona.
A dagályok közti időszakokban éli az életét.
Szóval eléggé szorítja az idő.
Minél gyorsabban kell táplálkoznia...
miközben a nőstények kétszer olyan gyorsan lakmároznak.
A nagy ollója most talán lelassítja,
de a megfelelő holdálláskor
eljön az ő ideje.
Az árapály megfordul, és visszatér az üregébe.
A ciklus megismétlődik.
De ahogy telik a hónap, gyengül a hold óceánra gyakorolt hatása.
Minden dagály kevesebb területet fed le.
Míg végül pár napig...
egyáltalán nem lepi el a víz az üregét.
Sikerült elfoglalnia az egyik legjobb helyet a tengerparton.
Egy másik hímnek is fáj rá a foga.
Ollókat fel!
Amíg csak lökdösődnek,
nem sok minden történik.
De ha vívni kezdenek...
a bajnokunk fölénybe kerül.
Keress saját üreget!
De az idő és a dagály nem vár egy rákra sem.
Párt kell találnia.
Tollászkodik egyet, hogy felvágjon a győztes ollójával.
De merre induljon el?
A part tele van rákokkal.
De nem túl ügyesen találja meg őket.
Talán ő?
Hát, nem az ő...
ráktípusa.
Visszaszerzi a méltóságát.
Ő már az esete.
De minden irányból közelednek a versenytársak.
Integetéssel próbálja elcsábítani.
De ezt a trükköt mind ismerik.
És ha magasabbra megy?
Követik a példáját.
Még egy és még egy.
Igazi strandparti kerekedik belőle.
Hogy válasszon a nőstény?
Végül kiválasztja a legvonzóbb ollót a parton.
És épp időben.
Még a dagály előtt beássa a nőstényt az üregébe...
aki a következő teliholdkor lárvákat rak...
amiket a legerősebb áramlat messzire sodor a nyílt tengeren.
A szerencsések túlélik.
A többi lárva pedig az óceán lakóinak élelme lesz,
összekötve az élet szövetének fonalait a hold végtelen ritmusára.
De van egy másik ciklus is, amely talán lassabban,
de jelentősebben befolyásolja a természet hálózatait.
Az évszakok váltakozása.
Egy pulzus, amihez az életnek alkalmazkodnia kell.
A hosszabb időintervallumok miatt magasabbak a tétek.
Ha évente csak egyszer adódik lehetőség valamire,
akkor minél előbb meg kell ragadnod.
A norvég tundrán
egy öreg harcos őrzi a csordát.
A nőstények csak pár hétig készek a párzásra.
Itt az esély, hogy jövőre utódjai legyenek.
Más hímek is kísérletet tesznek erre.
Szóval minden évben
megmérettetés vár a pézsmatulokra, ha meg akarja őrizni a koronáját.
Egy rivális.
Kesztyűt vetett a király elé.
Az erejét fitogtatja.
Egy régi trükk az ellenfele megfélemlítésére.
De a kihívó nem hátrál meg.
Sétálni kezdenek, remélve, hogy a méretük elrettenti a másikat.
Ezúttal nem.
A szarvaik alatt található légzsák tompítja az ütéseket,
amelyek karambolerősségűek.
A király már rengeteg csatát megvívott.
A lejtő segítségével kihasználja a súlyát.
Ahogy megpróbálja megsebezni az ellenfelét, elveszíti az előnyét.
De nem sokáig.
Ezúttal a tapasztalat nyert.
Lesznek még viadalok ezen az éves lovagi tornán.
Csak akkor őrzi meg még egy évig a pozícióját, ha mindet megnyeri.
Szerte az északi féltekén beköszönt a tél.
A legzordabb évszakban mindenki a megfelelő pillanatra vár.
Az erőforrások befagynak.
Lecsökken a hőmérséklet.
És az élet hibernálódik.
A tél kapcsán csak egy dolog biztos: hogy idővel véget ér.
A Föld éves útjának hála a Nap körül
az északi féltekét ismét közvetlen napfény éri.
A nappalok ismét hosszabbak.
És a tél átadja helyét a tavasznak.
Ez az az évszak, amikor minden életre kel.
Minden erőre kap a nap növekvő melegének hála.
A hajtások versengeni kezdenek az erősödő fényben.
Mindnek megvan a maga taktikája az előrejutáshoz.
A levelek kihajtanak.
A természet napelemeiként hasznosítják a nap energiáját...
magukba szívják a szén-dioxidot, és tápanyagot gyártanak belőle.
Rengeteg növény kel életre.
Mintha a bolygó egy mély levegőt venne.
A szén-dioxid-szint drámaian lecsökken,
egyensúlyba hozva a légkört, amitől mind függünk.
Az évszakváltás miatt sok élőlény északra költözik,
és a természet hálózata újra életre kel.
Madarak milliárdjai távoli költőhelyekre sereglenek.
Az óceán óriásai több ezer kilométerre keresnek élelmet.
És hatalmas csordák lepik el az ébredező tájat.
A siker érdekében mindegyiküknek tökéletesen kell időzíteniük útjukat,
még a legapróbb vándoroknak is.
Ahogy az erdő mélyén végleg elolvad a hótakaró,
tócsák jelennek meg.
Pár héten belül kiszáradnak a melegben.
Mire ez a lény felébred a téli álmából...
megkezdődik a visszaszámlálás.
A szalamandrának még azelőtt be kell fejeznie a szaporodási ciklusát,
mielőtt elpárolog a víz.
Az első tavaszi eső...
a startpisztoly az életéért folytatott verseny kezdetén.
Amennyire csak tud...
sprintel.
Az elődei ugyanezt az utat követték az erdőben.
De változtak az idők, mióta megjelentek a földön.
Pár óra múlva majdnem célba ér.
A tócsa, ahol az élete kezdődött.
Most minél előbb párt kell találnia magának.
Más szalamandrák is a tócsához sietnek.
És van egy trükk, ami segítheti a villámrandijukat.
A fák árnyai között leginkább a kék fény szűrődik át.
A látásuk különösen érzékeny a szürkületben.
És ebben a kékes fényben világítani kezd a testük.
A tudósok csak nemrég fedezték fel ezt a jelenséget.
Vajon ez segít, hogy minél előbb párt találjanak?
Lerakja a megtermékenyített tojásait.
De az idő máris az új generáció ellen dolgozik.
Muszáj kikelniük és kifejlődniük...
mielőtt eltűnik a tócsa.
És máris elkezdett elpárologni.
Minden foltos szalamandra életét sietteti az évszakok ketyegő órája.
Ahogyan más élőlényekét is.
Az életük a föld, a hold és a nap ritmusához kötődik.
De néhány titokzatos élőlény a saját ritmusára táncol,
és évszakok helyett évtizedekben méri az időt.
A juharfa belsejében lévő nedvek tavaly ősz óta először áramlani kezdenek,
új növekedést előidézve.
De mélyen a föld alatt egy élőlény ezt a pulzust használja arra,
hogy mérje az évszakok múlását.
A fáraókabóca.
A fa édes nedvével táplálkozik.
Ahogy minden tavasszal feléled, látja, hogy egy újabb év eltelt.
Tizenhét évvel ezelőtt ásta be magát a földbe.
Most alagutat ás a felszínre.
Elérkezett a pillanat, amire várt.
Ahogy leszáll az éj erre az indianai erdőre,
különös dolog van készülőben.
A föld felett sebezhető.
De tökéletes pillanatban ér a felszínre.
Egységben az erő.
Több milliárd kabóca hangolta össze a 17 éves életciklusát.
Mint egy zombihorda, egyszerre kelnek életre.
A biztonságos magasban megkezdik feltámadásuk következő szakaszát.
Kísérteties módon átalakulnak, és kifejlett formát öltenek.
Tizenhét év után először
a kabócák kórusára kel fel a nap, ami olyan hangos, mint egy láncfűrész.
A szomszédoknak fogalmuk sincs, mi ez.
Jóval a születésük előtt jelentek meg utoljára ezek a rovarok.
Ijesztő lenne, ha nem lennének olyan finomak.
A következő hetekben ez a díszvacsora mindenkinek élelmet biztosít.
Mivel fél hektárra egymillió jut belőlük...
a lakomázók alig csökkentik a számukat.
A feltámadott lények végre elérhetik végső céljukat.
Párzanak és a nőstények petéket raknak.
Ez a finálé.
Pár hét múlva csak üres burkok maradnak utánuk.
A tetemek táplálják a földet,
visszapumpálva az életet a természet föld alatti hálózataiba.
Miért épp 17 év?
Nem tudjuk biztosan.
De ez a minta réges-régen alakult ki, amikor a hosszú életciklusok
segítettek túlélni a gyakoribb hideghullámokat.
A bolygónknak ugyanis éghajlati ritmusai is vannak,
amelyek több tízezer évet átívelnek.
Ez minden élőlény időérzékén túlmutat.
De a lassú változások komoly hatást gyakorolhatnak az életre.
Jó és rossz értelemben is.
A Szahara sivatag akkora, mint az Egyesült Államok,
és az egyik legzordabb vidék a földön.
Ha nem alkalmazkodsz a hőséghez, esélyed sincs a túlélésre.
Ez a fürge agáma...
elég kicsi, hogy menedéket találjon.
A pikkelyes bőre pedig benntartja a szükséges nedvességet.
De néha még neki is kell innia.
Szerencséjére még ebben a kopár vadonban is
van víz.
Egy csodás oázis a sivatag megfáradt vándorainak.
De nem olyan barátságos, mint amilyennek tűnik.
Szinte hihetetlen, de a víz tele van krokodilokkal...
itt a sivatag közepén.
Százötven kilométerre a legközelebbi folyóvíztől.
Míg távoli rokonaik gazdag mocsarakban úszkálnak,
ezek a krokodilok itt ragadtak.
Számukra ez nem oázis.
Hanem börtön...
ahol minden rabnak saját magáért kell harcolnia.
Éles a verseny mindenért, ami mozog.
Egy vándorló darázsölyv megáll inni...
és lehűti magát a vízben.
Mindenki nem lakik jól vele.
Ha itt maradnak, éhen halhatnak.
De ha megpróbálnak kiszabadulni...
Ez egy kétségbeejtő dilemma a zsugorodó világukban.
De az, hogy egyáltalán itt vannak, egy évezredekben mért ciklus jele.
Mert ez a térség nem volt mindig ilyen.
Alig pár ezer évvel ezelőtt ez a sivatag zöld volt és termékeny.
A krokodilok folyókban úszkáltak.
Mivel a bolygónk hosszú távon ingadozó pályán kering,
ami több évezredenként ismétlődik,
a féltekék hol közelebb, hol távolabb kerülnek a naptól,
megváltoztatva a klímát.
A jelenlegi állás szerint a nyugat-afrikai monszun meggyengült,
és megszűnt az esőzés a Szaharában.
Alig néhány száz év alatt a krokodilok gazdag mocsarai
a bolygó egyik legnagyobb sivatagává váltak.
De még a mai perzselő hőségben is...
hallani a régmúlt visszhangját.
Évente pár napig értékes csapadék hull az égből.
A világ legrövidebb esős évszaka visszarepít minket az időben...
és megmutatja, milyen volt az élet 10 000 évvel ezelőtt...
a zöld Szaharában.
Ha a rabok kitartanak, és kibírnak még 10 000 évet,
a földpálya ingadozása leír egy teljes kört.
Újra víz fog itt csobogni,
felszabadítva távoli utódaikat, akik visszatérhetnek a folyókba.
Ezek a folyamatok olyan lassú ütemben zajlanak,
hogy lehetetlen észrevenni őket.
De ha ezek a ritmusok a legapróbb mértékben is megváltoznak,
a szemünk előtt láthatjuk a változásokat.
Ősz az oregoni Cascade-hegységben.
Ez a nyúl igyekszik elkerülni a bajt.
Jó oka van rá.
A nyulakkal nem az időskor szokott végezni.
Egy vadászó héja minden mozdulatra felfigyel.
A félénk nyúl megdermed.
Szinte alig vesz levegőt.
A nyílt színen rejtőzködik.
A héja továbbrepül,
és a nyúl fellélegezhet.
Az otthona azonban hamarosan felismerhetetlenné válik.
Ha az álcázás a legjobb esélyed a túlélésre,
mihez kezdesz, ha a világ hirtelen színt vált?
Te is színt váltasz.
Ahogy a téli napok rövidülnek, barna szőrét fehérre vedli.
Lenyűgöző jelmezcsere.
Ismét csak annyit kell tennie, hogy megdermed.
És egy varázsütésre...
eltűnik.
De most új veszély közeleg.
Az ember okozta éghajlatváltozás miatt egyes téli napok szokatlanul melegek,
és a hótakaró egyik napról a másikra eltűnhet.
A vedlését nem a hőmérséklet, hanem a nappalok hossza idézi elő.
És ezek a melegebb napok ugyanúgy rövidek.
Így már egyáltalán nincs összhangban a környezetével,
és könnyű célponttá válik.
Jöhet a B terv.
A gyorsaság.
Lerázta.
De ha ennyire feltűnő vagy, a rejtőzködés nem opció.
Máskor talán nem lesz szerencséje.
Ha a nyúl szemet szúr, nagyobb eséllyel vadásszák le.
És egyre több példány jár így.
A fajtájának még lehet jövője a változó világunkban.
Ez a hócipős nyúl egész évben barna marad.
Szóval könnyebb dolga van, amikor eltűnik a hótakaró.
A fajuk jövője az ilyen egyedeken múlhat.
A természet működéséhez az életnek lépést kell tartania a bolygóval.
Mi történik, ha az ember megzavarja a föld ritmusát?
Ahogy a világ hirtelen megváltozik körülöttünk...
vajon túléli a természet...
a közelgő vihart?
A feliratot fordította: Kiss Hajnalka