En sulten jeger...
...med øynene på målet.
Men uansett hva han prøver på, er han ikke rask nok.
Det er som om øyenstikkeren kan se ham komme i sakte film.
Og kanskje han kan det.
Øyenstikkerens mat er liten og rask.
Men ulikt frosken...
...på ni av ti forsøk,
får han seg mat.
Fordi hans visuelle prosessorer jobber fem ganger raskere enn våre,
sakker de ned tiden.
Frosken gir seg ikke.
Nært,
men ingen innertier.
Øyenstikkeren holder ikke bare øye med forfølgeren sin i sakte film.
Han må også forsvare territoriet sitt fra rivaler.
Med øynene på himmelen,
ser han neppe noen som gjemmer seg under ham.
Frosken har kanskje ikke øyenstikkerens raske bevegelser...
...men denne gangen slo han til.
Å ha timingen inne er avgjørende for overlevelse i livets nett.
Naturen fungerer best når den er synkronisert med planetens rytmer.
For å få mest mulig ut av det, må livet time mulighetene til perfeksjon.
Noen ganger på millisekunder.
Noen ganger gjennom årtusener.
VÅR LEVENDE VERDEN
LIVETS RYTME
FORTALT AV CATE BLANCHETT
Sen ettermiddag i Kalahari.
En løvinne har sultne munner å mette.
Ungene hennes vokser og trenger ferskt kjøtt annenhver dag.
Det er mat overalt.
Men de fleste målene hennes er raskere enn henne.
Jager hun dem rundt i solsteken,
blir hun fort overopphetet.
Hun må nær nok for et bakholdsangrep.
Vanskelig i fullt dagslys.
Byttet er forberedt på å se bevegelser.
Og når dekket hennes er avslørt,
er hun en mye mindre trussel.
Men hun gir ikke alt ennå.
For hun vet at ting snart vil snu.
Når solen går ned, endres oddsen i hennes favør.
Hun er vanskeligere å se...
...og mindre utsatt for varmen.
Og nattsynet hennes kommer til sin rett.
En flokk bøfler.
Fem ganger så tung som henne, er disse pansrede kjempene et farlig mål.
Men hvis de ikke har sett henne, er oddsen i hennes favør.
Hun ser seg ut en kalv.
Svakere, mindre risikabel.
I skumringen får hun det til å se enkelt ut.
Hun har alt utnyttet fordelen skumringen bringer.
Og ungene hennes får fråtse i kveld.
Solen går alltid ned et sted på jorden,
og skaper en endeløs rytme av skiftende hell.
Men vår roterende planet gir oss mer enn bare dag og natt.
For solens kraft
er ikke den eneste kraften som styrer livet på jorden.
Månen skjærer ut sin egen sti gjennom nattehimmelen
og drar havene våre med på en våt vals.
Og sjødyr må danse til dens melodi.
I Nord-Australia går tidevannet tilbake.
Under mangrovene dukker en ny verden opp.
Hjemmet til en vinkekrabbe.
Han lever sitt liv i periodene mellom høyvann.
Så han har en stram timeplan.
På tide å spise så fort han kan...
...mens hans kvinnelige naboer jobber dobbelt så fort.
Banankloen hans bremser ham kanskje nå,
men når månen står riktig,
kommer hans tid.
Tidevannet snur, og han må tilbake til hulen sin.
Syklusen gjentar seg.
Men når måneden går, svekkes månens trekkraft på havet.
Hvert høyvann dekker mindre av stranden.
Til slutt, i noen dager...
...dekkes ikke hulen hans i det hele tatt.
Nå har han et av de beste stedene på stranden.
Og en annen hann vil inn.
Bananklørne er klare.
I en dyttekonkurranse,
er det lite som skiller dem.
Men når det gjelder å ta tak...
...har mesteren vår overtaket.
Finn din egen hule.
Men tid og tidevann venter ikke på noen krabbe.
Han må finne en make.
En rask puss, så er han klar til å vise frem vinnerkloa.
Men i hvilken retning?
Stranden er dekket av krabber.
Og han er ikke god til å sortere dem.
Hun der?
Ikke hennes type...
...krabbe.
Best å få kloa i litt verdighet.
Hun var bedre, ja.
Men nå har han konkurranse fra alle kanter.
Han vil friste henne med et vink.
Men alle kan det trikset.
Hva med å gå høyere?
De gjør det samme.
En til og en til.
Dette blir litt av en strandfest.
Hvordan skal en jente velge?
Til slutt velger hun den beste bananen på stranden.
Og akkurat i tide.
Han forsegler henne i hulen før tidevannet er tilbake.
Hun slipper larvene sine ved neste fullmåne...
...når det sterkeste lavvannet fører dem langt til havs.
Noen få heldige vil overleve.
Resten gir en puls av mat til havet,
og kobler hele nett av liv til månens uendelige rytmer.
Men planeten vår har en annen syklus som former naturens nettverk saktere,
men kanskje på en dypere måte.
Årstidenes gang.
En årlig puls som livet må tilpasse seg.
Med jordens lengre tidsskalaer, blir innsatsen høyere.
For når muligheter bare dukker opp én gang i året,
må du gripe dem mens du kan.
På norsk tundra
passer en gammel kriger på flokken.
Hunnene er brunstige bare i noen uker.
Eneste sjanse til å bli far til neste års kalver.
Andre hanner vil prøve seg.
Så hvert år,
må denne moskusoksen delta i en rituell turnering for å beholde kronen.
En rival.
For kongen, er hansken kastet.
Han gjør seg til.
Et gammelt triks for å psyke ut motstanderen.
Men utfordreren gir seg ikke.
De går parallelt og håper størrelsen skremmer den andre.
Ikke denne gangen.
En kollisjonspute under de pansrede hornene demper et sammenstøt
like voldsomt som en bilkrasj.
Kongen er en veteran gjennom mange slag.
Han bruker skråningen til å utnytte vekten.
Når han prøver å presse bort rivalen, mister han overtaket.
Ikke lenge.
Denne gangen vinner erfaringen.
Det kommer flere dyster i denne årlige turneringen.
Og bare hvis han vinner alle,
vil han sikre posisjonen sin i ett år til.
Over hele den nordlige halvkule nærmer vinteren seg.
I denne tøffeste årstiden,
må alle få tiden til å gå.
Ressurser fryser.
Temperaturer faller.
Og livet ser ut til å stoppe opp.
Det eneste vinteren lover, er at den med tiden nærmer seg slutten.
Jordens årlige reise rundt solen
plasserer den nordlige halvkule i direkte sollys igjen.
Dagene blir lengre.
Og vinteren gir etter for våren.
Dette er årstiden livet gjør sin egen.
Alt drevet av den økende varmen fra solen.
Planter strekker seg etter sin plass i det styrkende lyset...
...hver med sin strategi for å komme først.
Blader spirer og utfolder seg.
Hvert av dem et naturlig solcellepanel som utnytter solens energi...
...trekker inn karbondioksid og omgjør det til næring til å vokse.
Så mange planter våkner til liv
at det virker som planeten trekker pusten dypt.
Karbondioksidnivået synker drastisk
og balanserer atmosfæren vi alle er avhengige av.
Skiftet trigger utallige skapninger til å dra nordover
idet naturens nettverk gjenoppstår.
Milliarder av fugler drar mot fjerne hekkeområder.
Havets kjemper reiser tusenvis av kilometer på jakt etter mat...
...og digre flokker strømmer over det våknende landskapet.
For å lykkes, må alle disse heroiske reisene times helt riktig,
selv når det gjelder reisende i miniatyr.
Når den siste snøen smelter dypt i skogen,
dukker bassenger opp.
Om bare noen uker, vil de tørke ut i varmen.
Når en skapning våkner fra vintersøvnen...
...har nedtellingen alt begynt.
Denne salamanderen må nå bassenget og fullføre avlssyklusen
før vannet forsvinner.
Det første vårregnet...
...er startskuddet for hennes livs løp.
I salamanderfart,
sprinter hun.
Forfedrene hennes tok de samme rutene gjennom skogen.
Men tidene har endret seg siden de vandret på jorden.
Om noen timer er hun nesten i mål.
Bassenget der hennes liv begynte.
Nå må hun finne en make så fort hun kan.
Andre salamandere har også hastet hit.
Og de kan ha et triks som kan hjelpe med speed-datingen.
I skogens skygger trenger mest blått lys inn.
Synet deres er ekstra følsomt i skumringen.
Og i denne blå fargen, begynner kroppene deres å gløde.
Forskere har nylig oppdaget dette fenomenet.
Kan det være at det hjelper med å finne en make?
Nå kan hun legge sine befruktede egg.
Men tiden jobber allerede mot neste generasjon.
De må klekkes og utvikle seg ferdig...
...før bassenget forsvinner.
Og det har allerede begynt å krympe.
Hver flekksalamanders liv presses av tikkingen fra årstidens klokke.
Det gjelder også utallige andre vesener.
Livene deres er knyttet til jordens, månens og solens rytmer.
Men noen mystiske vesener danser etter sin egen rytme
og regner ikke tid i årstider, men i tiår.
Inne i et lønnetre renner sevje for første gang siden i fjor høst...
...og setter fart på ny vekst.
Men dypt under bakken bruker en skapning denne pulsen
til å holde rede på årstidene.
En periodisk sikade.
Hun spiser av treets søte sevje.
Så når den stiger hver vår, vet hun at enda et år har gått.
Hun gravde seg ned i jorda for 17 år siden.
Nå har hun gravd seg opp til overflaten, klar for øyeblikket hun har ventet på.
Mens mørket legger seg over denne skogen i Indiana,
begynner ting å bli merkelige.
Over bakken er hun sårbar.
Men hun har timet fremkomsten perfekt.
Det er trygt å være mange.
Milliarder av sikader har synkronisert sin 17-årige livssyklus.
Som en zombie-horde reiser de seg unisont.
Trygt unna bakken,
starter de neste fase av gjenoppstandelsen.
En uhyggelig forvandling til deres voksne form.
For første gang på 17 år,
akkompagneres soloppgangen av et kor av sikader, nesten som en motorsag.
Naboene vet knapt hva som skjer.
Sist disse insektene dukket opp, var lenge før de var født.
Det ville vært skremmende, om de ikke var så gode.
De neste ukene setter denne banketten kjøtt på alles meny.
Men med over en million per fire dekar...
...gjør middagsgjestene knapt innhogg i bufféen.
Så de oppstandne kan endelig oppnå sitt formål.
De parer seg, og hunnene legger eggene sine.
Det er siste akt.
I løpet av noen uker, er det bare skall igjen.
En enorm dose gjødsel
som pumper liv tilbake til naturens underjordiske nettverk.
Hvorfor 17 år?
Det vet vi enda ikke.
Men dette mønsteret utviklet seg langt bak i tid,
da en lang livssyklus kan ha bidratt til å overleve hyppigere kulde.
For planeten vår har også klimarytmer
som strekker seg over titusenvis av år.
Langt hinsides alle levende veseners timing.
Men de sakteste endringene kan ha de største effektene på livet.
På godt og vondt.
Sahara-ørkenen, like stor som De forente stater
og et av de tøffeste miljøene på jorden.
Om du ikke er tilpasset varmen, overlever du ikke.
Denne agamen er lett på tå,
og liten nok til å finne ly.
Og hans skjellete hud holder på sårt tiltrengt fuktighet.
Men selv han må drikke nå og da.
Heldigvis for ham, selv i denne gode villmarken,
finnes det vann.
En mirakuløs oase for slitne ørkenreisende.
Men den er kanskje ikke så innbydende likevel.
Utrolig nok er dette bassenget fullt av krokodiller...
...midt i ørkenen.
Hundre og seksti kilometer fra nærmeste vannstrøm.
Mens slektningene deres langt unna nyter frodige sumper,
er disse krokodillene fanget her.
For dem er det ikke en oase,
men et fengsel...
...der alle innsatte må kjempe for seg selv.
Det er hard konkurranse om alt som rører seg.
En vepsevåk stopper for å drikke...
...og vasser uti for å kjøle seg ned.
Den metter ikke alle.
Hvis de blir her, kan de sulte.
Men om de prøver å finne friheten...
Det er et desperat dilemma når verden krymper rundt dem.
Men det at de er her, er et tegn på en rytme målt i årtusener.
For det var ikke alltid sånn.
For bare noen tusen år siden, var denne ørkenen grønn og fruktbar.
Krokodiller svømte i elver.
For vår snurrende planet har en sakte forskyvning
som gjentar seg over årtusener,
der halvkulene flytter seg nærmere og så lenger fra solen,
og det endrer klimaet vårt.
I sitt nåværende spor, er Vest-Afrikas monsun svekket,
og regnet sluttet å falle i Sahara.
I løpet av noen få hundre år ble krokodillenes frodige sumper
til en av planetens største ørkener.
Men selv i dagens brennende klima...
...finnes fortsatt et ekko av en svunnen tid.
Bare noen dyrebare dager med regn hvert år.
Denne svært korte våte tiden lar oss reise tilbake i tid...
...og se hvordan livet var her for 10 000 år siden...
...i et grønt Sahara.
Hvis de innsatte kan holde ut i 10 000 år til,
er planetens forskyvning tilbake på start.
Vann vil strømme igjen
og sette fri deres fjerne etterkommere så de kan ta over elvene.
Det lave tempoet til planetens sakteste rytmer
gjør dem nesten umulige å se.
Men hvis disse rytmene blir avbrutt selv av den minste økning,
kan vi se ting endre seg foran øynene våre.
Høst i Oregons Cascade Mountains.
Denne haren vil holde seg unna trøbbel.
Med god grunn.
Harer dør sjelden av alderdom.
En jaktende hønsehauk ser alt som beveger seg.
Så den skvetne haren fryser.
Puster knapt.
Gjemt innen synsvidde.
Hauken fortsetter,
og haren kan puste lettet ut.
Men hjemmet hennes er i ferd med å endres til det ugjenkjennelige.
Hvis du holder deg i live med kamuflasje...
...hvordan takler du at verden plutselig endrer farge?
Du forandrer deg også.
Når vinterdagene blir kortere, går hun fra brun til hvit.
Et utrolig kostymeskifte.
Igjen må hun bare stå stille.
Og som magi,
forsvinner hun.
Men nå, en ny trussel.
Menneskeskapte klimaendringer byr på vinterdager
som kan være unormalt varme, og snø kan forsvinne over natten.
Fargeforandringen utløses ikke av temperatur, men av dagslengde.
Og disse varmere dagene er fortsatt korte.
Så nå er hun desperat usynkron med omgivelsene,
og et lett mål.
Iverksett plan B.
Fart.
Hun ble kvitt ham.
Men når du er så iøynefallende, er det ikke mulig å holde seg skjult.
Neste gang er hun kanskje ikke så heldig.
Harer som har feil farge, bli oftere tatt.
Og nå har de oftere det.
Hennes art kan ha en fremtid i vår foranderlige verden.
Denne snøskoharen har utviklet seg til å alltid være brun.
Så livet hans er lettere når snøen er tynn på bakken.
Artens fremtid kan avhenge av flere som ham.
Naturen fungerer best når livet følger planetens mange rytmer.
Så hva skjer når menneskelig aktivitet forstyrrer tempoet?
Når verden plutselig forandrer seg rundt oss...
...kan naturen overleve...
...den kommende stormen?
Tekst: Susanne Katrine Høyersten