Un vânător înfometat...
cu ochii pe premiu.
Dar, orice ar încerca, nu e destul de rapid.
E ca și cum libelula îl vede venind cu încetinitorul.
Și poate că așa e.
Hrana libelulelor e mică și rapidă.
Dar, spre deosebire de broască,
de nouă din zece ori
face rost de o masă.
Procesoarele ei vizuale funcționează de cinci ori mai repede decât ale noastre
și, efectiv, încetinesc timpul.
Broasca va continua să încerce.
A fost
cât pe ce!
Libelula nu e cu ochii doar pe urmăritorul cu încetinitorul.
Trebuie să-și apere teritoriul și de rivali.
Cu ochii pe cer,
e mai puțin probabil să vadă pe cineva ascuns dedesubt.
Poate că broasca nu are mișcările fulger ale libelulei,
dar, de data asta, a fost pe fază.
Sincronizarea e crucială pentru supraviețuirea în pânza vieții.
Natura funcționează cel mai bine când e sincronizată cu ritmul planetei.
Pentru a profita la maximum,
viața trebuie să-și programeze oportunitățile.
Uneori, la milisecunde.
Uneori, de-a lungul mileniilor.
O LUME VIE
RITMUL VIEȚII
NARAT DE CATE BLANCHETT
După-amiaza târziu, în Kalahari.
O leoaică are guri flămânde de hrănit.
Puii ei au nevoie de carne proaspătă la fiecare două zile.
Hrana e peste tot.
Dar majoritatea țintelor ei sunt mai rapide decât ea.
Dacă e să le fugărească sub soarele arzător
se supraîncălzește repede.
Trebuie să fie aproape pentru o ambuscadă.
E complicat în plină zi.
Prada e făcută să observe mișcarea.
Și, odată ce-i dispare acoperirea,
nu mai e o amenințare.
Dar încă nu e implicată pe deplin.
Pentru că știe că situația se va schimba.
Pe măsură ce soarele apune, șansele se schimbă în favoarea ei.
E mai greu de văzut,
nu se supraîncălzește.
Iar vederea ei nocturnă își face treaba.
O turmă de bivoli.
De cinci ori cât ea,
acești giganți blindați sunt o țintă periculoasă.
Dar, dacă n-au văzut-o, ea are avantajul.
Ia în vizor un vițel.
Mai slab, mai puțin riscant.
În amurg, face să pară fără efort.
Deja a profitat de avantajul adus de amurg.
Iar puii ei se vor ospăta diseară.
Soarele apune mereu undeva pe Pământ,
creând un ritm nesfârșit de sorți schimbătoare.
Planeta noastră care se rotește ne oferă mai mult decât doar zi și noapte.
Pentru că puterea soarelui
nu e singura forță care influențează viața pe Pământ.
Luna își croiește propria cale pe cerul nopții,
trăgând oceanele într-un vals apos.
Iar creaturile marine trebuie să danseze pe melodia lui.
În nordul Australiei, fluxul se retrage.
Sub mangrove, apare o nouă lume.
Una care adăpostește un crab austruca mjoebergi.
Își trăiește viața în ferestrele mareei.
Are un program strâns.
E timpul să se hrănească repede...
în timp ce femelele vecine îl întrec.
Poate că cleștele lui galben îl încetinește acum,
dar când mareea va fi potrivită,
va veni și vremea lui.
Fluxul a sosit și el se întoarce în vizuina lui.
Ciclul se repetă.
Dar pe măsură ce zilele trec, atracția lunii asupra oceanului scade.
Fiecare flux acoperă mai puțină plajă.
Până când, în cele din urmă, pentru câteva zile,
vizuina lui nu va fi acoperită deloc.
Acum are unul dintre cele mai bune locuri de pe plajă.
Și alt mascul îl vrea și el.
Cu cleștii pregătiți.
La îmbrânceli,
sunt la egal.
Dar când vine vorba de apucături,
campionul nostru e în avantaj.
Găsește-ți altă vizuină!
Dar timpul și mareea nu stau după crabi.
Are nevoie de o parteneră.
Un scurt dichis și e gata să își arate gheara câștigătoare.
Dar în ce direcție?
Plaja e plină de crabi.
Și nu se prea pricepe să-i evalueze.
Oare ea?
Nu e genul ei...
de crab.
E timpul să recuperăm demnitatea.
Ea mai merge.
Dar acum are concurență din toate părțile.
Încearcă să o ispitească cu un semn.
Dar toți știu trucul.
Dacă îl face mai amplu?
Și ei îl fac.
Încă unul și încă unul.
Se transformă într-o petrecere pe plajă.
Cum să aleagă o fată?
În cele din urmă, alege cea mai bun clește de pe plajă.
Face asta la țanc.
O închide în vizuină înainte să se întoarcă fluxul.
Își va elibera larvele la următoarea lună plină,
când cel mai puternic reflux le va duce departe în larg.
Câțiva norocoși vor supraviețui.
Restul oferă un puls de hrană oceanului,
conectând pânze întregi de viață de ritmurile nesfârșite ale lunii.
Dar planeta noastră are un alt ciclu care modelează rețelele naturii
într-un mod mai lent, dar poate mai profund.
Precesiunea anotimpurilor.
Un puls anual la care viața trebuie să se adapteze.
Cu intervale temporale mai lungi ale Pământului, miza e mai mare.
Când ocaziile apar doar o dată pe an,
trebuie să profiți de ele cât poți.
Pe tundra norvegiană,
un bătrân războinic veghează turma.
Femelele vor fi în călduri doar câteva săptămâni.
Singura lui șansă să aibă vițeii la anul.
Alți masculi vor dori să își revendice dreptul.
În fiecare an, acest bou moscat trebuie să facă față unui turneu ritualic
ca să-și păstreze coroana.
Un rival.
Pentru rege, mănușa a fost aruncată.
Se deghizează.
E un truc vechi pentru a-și speria adversarul.
Dar adversarul nu dă înapoi.
Merg în paralel, sperând că mărimea lor îl va speria pe celălalt.
Nu de data asta.
Un airbag sub coarnele lor blindate îi protejează de un impact
violent ca un accident de mașină.
Regele e veteran în multe lupte.
Folosește panta pentru a profita de greutatea sa.
Încearcă să se înfigă în adversar și pierde terenul superior.
Deocamdată.
De data asta, experiența câștigă.
Vor urma și alte dueluri în acest turneu anual.
Și doar dacă le va câștiga pe toate,
își va asigura poziția încă un an.
Acum, în toată emisfera nordică, se apropie iarna.
În acest cel mai aspru anotimp,
trebuie așteptat momentul prielnic.
Resursele îngheață.
Temperaturile scad.
Iar viața e ținută în animație suspendată.
Singura certitudine a iernii e că, în timp, se va sfârși.
Călătoria anuală a pământului în jurul soarelui
aduce emisfera nordică înapoi în lumina directă a soarelui.
Revin zilele mai lungi.
Iarna cedează în fața primăverii.
Acesta este anotimpul pe care viața și-l însușește.
Alimentat de căldura tot mai mare a soarelui.
Răsadurile se bat pentru locul lor în lumina întăritoare,
fiecare având propria strategie de a avansa.
Frunzele răsar și se desfac.
Fiecare e un panou solar natural, care folosește energia solară,
aspirând dioxid de carbon și transformându-l în hrană.
Atâtea plante prind viață,
încât planeta pare să inspire adânc.
Nivelul de dioxid de carbon scade dramatic,
contribuind la echilibrarea atmosferei de care depindem cu toții.
Schimbarea anotimpului face
ca nenumărate creaturi să se mute spre nord,
în timp ce rețelele naturii revin la viață.
Miliarde de păsări zboară spre locuri de împerechere îndepărtate.
Uriași ai oceanului străbat mii de kilometri în căutarea hranei...
în timp ce turme uriașe iau cu avânt peisajul trezit la viață.
Pentru a reuși, călătoriile acestea eroice trebuie sincronizate perfect,
chiar și cele ale celor mai mici migratori.
Când ultima zăpadă se topește adânc în pădure,
apar bălți.
În doar câteva săptămâni, se vor usca la căldură.
Când o creatură se trezește din somnul de iarnă,
a început deja numărătoarea inversă.
Salamandra trebuie să ajungă la baltă și să termine ciclul de reproducere
înainte ca apa să dispară.
Prima ploaie de primăvară...
e pistolul de start pentru cursa vieții ei.
Cu viteza de salamandre...
sprintează.
Strămoșii ei au urmat aceleași rute prin pădure.
Dar vremurile s-au schimbat de când au pășit pe Pământ.
În câteva ore, e aproape de finiș.
Balta unde și-a început viața.
Acum trebuie să-și găsească un partener cât mai repede.
Și alte salamandre s-au grăbit spre această baltă.
Și s-ar putea să aibă un truc care să le ajute cu cuplările pe rapid.
În umbra pădurii, pătrunde în mare parte lumina albastră.
Vederea lor e foarte sensibilă în amurg.
Și în această nuanță albastră, corpurile lor încep să strălucească.
Oamenii de știință au descoperit recent acest fenomen.
Oare le ajută în cursa de a-și găsi un partener?
Acum poate depune ouăle fertilizate.
Dar timpul lucrează deja împotriva următoarei generații.
Trebuie să eclozeze și să termine dezvoltarea...
înainte să dispară balta.
Și deja a început să se micșoreze.
Viața fiecărei salamandre pătate e grăbită de ticăitul ceasului.
La fel e viața altor nenumărate creaturi.
Viața lor e legată de ritmul pământului, lunii și soarelui.
Dar unele ființe misterioase dansează pe ritmul lor,
ținând timpul nu în anotimpuri, ci în decenii.
În interiorul unui arțar, curge sevă pentru prima dată din toamnă...
pentru a demara noi creșteri.
Dar, în adâncul pământului, o creatură se folosește de acest puls
pentru a număra trecerea anotimpurilor.
O cicadă periodică.
Se hrănește cu seva dulce a copacului.
Când se scurge în fiecare primăvară,
își dă seama că a mai trecut un an.
S-a ascuns sub pământ acum 17 ani.
Acum a făcut un tunel către suprafață,
pregătită pentru momentul așteptat.
Pe măsură ce întunericul acoperă pădurea din Indiana,
situația devine ciudată.
Deasupra pământului, e vulnerabilă.
Dar și-a sincronizat apariția la perfecțiune.
Mulțimile dau siguranță.
Miliarde de cicade și-au sincronizat ciclul de viață de 17 ani.
Ca o hoardă de zombi, se ridică la unison.
Încet, de pe pământ,
încep următoarea etapă a învierii lor.
O transformare ciudată în forma lor adultă.
Pentru prima dată în 17 ani,
se luminează cu un cor de cicade aproape la fel de tare ca o drujbă.
Vecinii abia știu ce i-a lovit.
Aceste insecte au apărut ultima dată cu mult înainte să se nască.
Ar fi înfricoșător dacă n-ar fi atât de gustoase.
În următoarele săptămâni,
acest banchet pune carne în meniul tuturor.
Dar cu mai multe de un milion într-un singur acru,
mesenii abia își fac gaură în bufet.
Cei ce au înviat pot să-și atingă scopul.
Se împerechează, iar femelele depun ouăle.
E ultimul lor suflu.
În câteva săptămâni, vor rămâne doar coji.
O doză uriașă de îngrășământ,
care trimite viața înapoi în rețelele subterane ale naturii.
De ce 17 ani?
Încă nu știm.
Dar acest tipar a evoluat cu mult în trecut,
când un ciclu lung de viață a ajutat
la supraviețuirea glaciațiunilor frecvente.
Pentru că planeta noastră are și ritmuri climatice,
care au durat zeci de mii de ani.
Cu mult peste simțul temporal al oricărei ființe.
Dar cele mai lente schimbări pot avea cele mai profunde efecte asupra vieții.
La bine și la rău.
Deșertul Sahara, la fel de mare ca Statele Unite
și unul dintre cele mai dure medii de pe Pământ.
Dacă nu ești adaptat la căldură, nu supraviețuiești.
Această șopârlă agama ageră...
e destul de mică ca să găsească adăpost.
Iar pielea ei solzoasă păstrează hidratarea necesară.
Dar și ea are nevoie să bea uneori.
Din fericire, pentru ea, chiar și în această sălbăticie,
există apă.
O oază miraculoasă pentru călătorii obosiți din deșert.
Dar s-ar putea să nu fie așa de primitoare cum pare.
Incredibil, piscina asta e plină de crocodili...
în mijlocul deșertului.
La 160 km de cea mai apropiată apă curgătoare.
În timp ce rudele lor îndepărtate înoată prin mlaștini luxuriante,
acești crocodili sunt prinși aici.
Pentru ei, nu e o oază.
E o închisoare...
în care fiecare prizonier trebuie să lupte pentru el.
E o competiție acerbă pentru orice mișcă.
Un viespar migrator se oprește să se adape...
și intră să se răcorească.
Nu e de-ajuns pentru toți.
Dacă rămân aici, pot muri de foame.
Dar, dacă încearcă să scape...
E o dilemă disperată pe măsură ce lumea lor se micșorează.
Dar faptul că sunt aici e un semn al unui ritm măsurat în milenii.
N-a fost mereu așa.
Acum câteva mii de ani, acest deșert era verde și fertil.
Crocodilii înotau în râuri.
Planeta noastră care se învârte are o oscilație pe termen lung,
care se repetă de-a lungul mileniilor,
mutându-și emisferele mai aproape și apoi mai departe de Soare,
modificându-ne climatul pe parcurs.
Pe traiectoria actuală, musonul din vestul Africii s-a slăbit
și ploaia nu a mai căzut în Sahara.
În doar câteva sute de ani,
mlaștinile luxuriante ale crocodililor
au devenit un deșert imens.
Dar, chiar și în climatul de azi...
există încă un ecou al trecutului de mult pierdut.
Câteva zile prețioase de ploaie în fiecare an.
Acest scurt anotimp ploios ne permite să călătorim înapoi în timp...
să vedem cum era viața aici, acum 10.000 de ani...
într-o Sahara verde.
Dacă prizonierii pot rezista, peste vreo 10.000 de ani,
oscilația planetară va parcurge un cerc complet.
Apa va curge din nou,
eliberând pe descendenții lor îndepărtați să revendice râuri demult pierdute.
Pasul încet al celor mai lente ritmuri ale planetei
le face aproape imposibil de văzut.
Dar, dacă aceste ritmuri sunt întrerupte chiar și de cea mai mică schimbare,
lucrurile se schimbă sub ochii noștri.
Toamnă în Munții Cascade din Oregon.
Iepurele acesta încearcă să nu intre în belele.
Pe bună dreptate.
Iepurii mor rar de bătrânețe.
Un uliu porumbar vede tot ce mișcă.
Așa că iepurele sperios încremenește.
Abia respiră.
E ascuns la vedere.
Uliul pleacă,
iar iepurele poate respira ușurat.
Dar căminul lui e pe cale să se transforme de nerecunoscut.
Dacă cel mai bun atu de a rămâne în viață e camuflajul,
cum te descurci când lumea ta se schimbă brusc?
Te schimbi și tu.
Pe măsură ce zilele de iarnă se scurtează, el năpârlește din maro în alb.
O schimbare incredibilă de costum.
Încă o dată, tot ce trebuie să facă e să stea nemișcat.
Ca printr-o vrajă,
dispare.
Dar acum, o nouă amenințare.
Schimbările climatice provocate de om înseamnă că unele zile de iarnă sunt
extrem de calde, iar stratul de zăpadă poate dispărea peste noapte.
Schimbarea culorii nu e declanșată de temperatură, ci de durata zilei.
Și zilele astea mai calde sunt încă scurte.
Acum nu mai e sincronizat cu împrejurimile
și e o țintă ușoară.
Planul B.
Viteza.
L-a pierdut.
Dar când ești atât de vizibil, să stai ascuns nu e o opțiune.
Data viitoare, s-ar putea să nu mai aibă noroc.
Iepurii neasortați au mai multe șanse să fie prinși.
Iar acum sunt așa mai des.
Semenii lui ar putea avea un viitor în această lume în schimbare.
Acest iepure de zăpadă s-a adaptat să rămână maro tot anul.
Viața lui e mai ușoară când zăpada e subțire pe pământ.
Viitorul speciei lor s-ar putea să depindă de alții ca el.
Natura funcționează cel mai bine când viața respectă ritmurile planetei.
Ce se întâmplă când activitatea umană perturbă ritmul?
Pe măsură ce lumea se schimbă brusc în jurul nostru,
poate supraviețui natura...
furtunii care vine?
Subtitrarea: Andra Foca