En hungrig jägare...
...med bytet i sikte.
Men hur han än försöker, är han inte snabb nog.
Det är som om trollsländan kan se honom i slowmotion.
Och det kanske han kan.
Sländornas mat är liten och snabb.
Men till skillnad från grodan,
får han nio gånger av tio
en måltid.
Hans visuella processorer arbetar fem gånger snabbare än våra
och därför rör sig tiden långsammare.
Grodan slutar inte försöka.
Nära,
men ändå inte.
Sländan håller inte bara ett öga på sin slowmotion-stalker.
Han måste även försvara sitt territorium från rivaler.
Med blicken mot himlen
är det mindre troligt att han ser någon som gömmer sig under ytan.
Grodan kanske inte är lika snabb som sländan,
men den här gången är tajmingen rätt.
Känsla för tajming är avgörande för överlevnad i våra livsnät.
Naturen fungerar bäst när den är synkad med planetens rytmer.
För att få ut det mesta av livet, måste möjligheterna tajmas perfekt.
Ibland på millisekunder.
Ibland över årtusenden.
EN VÄRLD FULL AV LIV
LIVETS RYTM
BERÄTTARE: CATE BLANCHETT
Sen eftermiddag i Kalahari.
En lejoninna har hungriga munnar att mätta.
Hennes växande ungar behöver färskt kött varannan dag.
Det finns mat överallt.
Men de flesta av hennes mål är snabbare än hon.
Jagar hon dem i den stekande solen,
blir hon snabbt överhettad.
Hon måste komma nära nog för ett bakhåll.
Det är knepigt mitt på ljusa dagen.
Hennes byten är mästare på att upptäcka rörelse.
Och när de har sett henne,
är hon ett mycket mindre hot.
Men hon har inte satsat allt än.
För hon vet att rollerna kommer att bli omvända.
När solen går ner ändras oddsen till hennes fördel.
Hon är svårare att se...
...och blir inte överhettad.
Och hennes mörkerseende kommer till sin rätt.
En buffelhjord.
Fem gånger hennes vikt,
är dessa beväpnade jättar ett farligt mål.
Men om de inte har sett henne, så har hon övertaget.
Målet är en kalv.
Svagare, mindre riskabelt.
I skymningen får hon det att se enkelt ut.
Fördelen som skymningen ger har redan lönat sig.
Hennes ungar får äta i kväll.
Solen går alltid ner nånstans på jorden,
och skapar en evig rytm av lycka som vänder.
Men vår ständigt snurrande planet ger oss mer än bara dag och natt.
För solens kraft
är inte den enda som har makt över livet på jorden.
Månen går sin egen väg genom natthimlen,
och drar in våra hav i en vattenvals.
Havsdjur måste dansa efter dess pipa.
I norra Australien drar sig tidvattnet tillbaka.
Under mangroveträden dyker en ny värld upp.
Här bor vinkarkrabban Austruca mjoebergi.
Han lever sitt liv i luckorna mellan högvattnen.
Så han har ett tajt schema.
Dags att äta, så fort han kan...
...medan hans kvinnliga grannar är dubbelt så snabba.
Hans stora klo kanske saktar ner honom nu,
men när månen står rätt
får han sin chans.
Tidvattnet vänder och han går tillbaka till hålan.
Cykeln upprepas.
Men medan månaden går, försvagas månens dragningskraft på havet.
Varje högvatten täcker mindre av stranden.
Tills det under några dagar...
...inte täcker hans håla alls.
Nu har han en av de bästa platserna på stranden.
Och en annan hane vill vara med.
Stora klor redo.
I en knufftävling
skiljer det inte mycket.
Men när det gäller greppet...
...har vår mästare övertaget.
Hitta en egen håla.
Men tiden och tidvattnet väntar inte på nån.
Han måste hitta en partner.
En snabb putsning och han är redo att visa upp sin vinnarklo.
Men åt vilket håll?
Stranden är full av krabbor.
Och han är inte så bra på att bedöma dem.
Hon kanske?
Inte hennes typ...
...av krabba.
Dags att återfå lite värdighet.
Hon verkar bättre.
Men nu har han konkurrens från alla håll.
Han testar att vinka.
Men alla kan det tricket.
Kanske lite högre?
De gör likadant.
En till och en till.
Det blir en riktig strandfest.
Hur ska en tjej välja?
Till slut väljer hon den bästa gula klon på stranden.
Och precis i tid.
Han försluter hålan med henne i innan tidvattnet återvänder.
Hon släpper ut sina larver vid nästa fullmåne...
...då den starkaste ebben bär ut dem långt ut till havs.
Några få överlever.
Resten förser havet med lite mat,
och förbinder hela livsnät med månens oändliga rytmer.
Men vår planet har en annan cykel som formar naturens nätverk på ett långsammare
men kanske mer djupgående sätt.
Årstidernas gång.
En årlig puls som livet måste anpassa sig till.
Med jordens längre tidsskalor, blir insatserna högre.
För när möjligheter bara dyker upp en gång om året,
måste man ta dem medan man kan.
På den norska tundran
vakar en gammal krigare över hjorden.
Honorna är enbart brunstiga i några veckor.
Hans enda chans att bli far åt nästa års kalvar.
Andra hanar kommer att vilja göra sina anspråk.
Så varje år
måste myskoxen genomgå en rituell turnering för att behålla sin krona.
En rival.
För kungen har handsken kastats.
Han förklär sig.
Det är ett gammalt trick för att psyka sin motståndare.
Men utmanaren ger sig inte.
De går parallellt i hopp om att deras storlek skrämmer bort den andra.
Inte nu.
En krockkudde under deras bepansrade horn dämpar en kollision
lika våldsam som en bilkrock.
Kungen är veteran efter många strider.
Tack vare lutningen får han ut det mesta av sin vikt.
När han försöker trycka till motståndaren tappar han övertaget.
Kortvarigt.
Den här gången vinner erfarenhet.
Det kommer att bli fler kamper i den här årliga turneringen.
Och bara om han vinner alla
kan han säkra sin ställning ett år till.
Över hela norra halvklotet närmar sig nu vintern.
Under den här tuffa årstiden
måste alla bida sin tid.
Resurserna fryser.
Temperaturen sjunker.
Och livet sätts på paus.
Det enda som är säkert med vintern är att den så småningom kommer att ta slut.
Jordens årliga resa runt solen
för norra halvklotet tillbaka till mer direkt solljus.
Längre dagar återvänder.
Och vintern ger efter för våren.
Det här är årstiden som livet gör till sin egen.
Allt drivs av solens växande värme.
Fröplantor tävlar om sin plats i det stärkande ljuset,
var och en med sin egen strategi för att ta sig framåt.
Bladen växer och vecklas ut.
Vart och ett är en naturlig solpanel som utnyttjar solenergin...
...drar in koldioxid och omvandlar den till mat för att växa.
Så många växter vaknar till liv
att planeten verkar ta ett djupt andetag.
Koldioxidnivåerna sjunker kraftigt,
vilket balanserar atmosfären vi alla är beroende av.
Årstidernas skiftning får otaliga varelser att röra sig norrut
när naturens nätverk blir fullt av liv igen.
Miljarder fåglar flockas mot avlägsna häckningsplatser.
Havets jättar reser tusentals kilometer i jakt på mat...
...medan stora hjordar sveper över det vaknande landskapet.
För att lyckas måste alla dessa heroiska resor tajmas perfekt,
även de som de minsta migranterna gör.
När den sista snön smälter djupt inne i skogen,
bildas det pölar.
Om bara några veckor torkar de ut i värmen.
När en varelse vaknar ur sin vintersömn,
har en nedräkning redan börjat.
Den här salamandern måste nå sin pöl och fullborda sin fortplantningscykel
innan vattnet försvinner.
Det första vårregnet...
...är startskottet för hennes livs lopp.
I salamanderfart
springer hon.
Hennes förfäder följde samma vägar genom skogen.
Men tiderna har förändrats sen de först vandrade på jorden.
Om bara några timmar är hon nästan i mål.
Pölen där hennes eget liv började.
Nu måste hon hitta en partner så fort hon kan.
Andra salamandrar har också skyndat hit.
Och de kanske har ett trick för att hjälpa dem med speeddejtingen.
I skogens skuggor tränger mestadels blått ljus igenom.
Deras syn är särskilt känslig i skymningen.
Och i den här blå nyansen börjar deras kroppar att lysa.
Forskare har upptäckt detta fenomen nyligen.
Kan det hjälpa dem att hitta en partner snabbt?
Nu kan hon lägga sina befruktade ägg.
Men tiden motarbetar redan nästa generation.
De måste kläckas och utvecklas...
...innan pölen försvinner.
Och den har redan börjat krympa.
Varje gulfläckig salamanders liv skyndas på av årstidens gång.
Så är det även för otaliga andra varelser.
Deras liv är bundna till jordens, månens och solens rytm.
Men vissa mystiska varelser följer sin egen takt,
och räknar inte tiden i årstider, utan i årtionden.
Inuti ett lönnträd flödar sav för första gången sedan förra hösten...
...och kickstartar ny tillväxt.
Men djupt under marken använder en varelse denna puls
för att hålla koll på årstiderna.
En periodisk cikada.
Hon livnär sig på trädets söta sav.
När den stiger varje vår märker hon att ännu ett år har gått.
Hon grävde ner sig under jorden för 17 år sen.
Nu har hon gjort en tunnel till ytan,
redo för stunden hon har väntat på.
När mörkret lägger sig över skogen i Indiana,
kommer snart konstiga saker att hända.
Ovan jord är hon sårbar.
Men hon har tajmat sin uppkomst perfekt.
De är säkrare om de är fler.
Miljarder cikador har synkroniserat sin 17-åriga livscykel.
Som en zombiehord reser de sig gemensamt.
I trygghet över mark,
påbörjar de nästa steg i sin återuppståndelse.
En kuslig förvandling till sin vuxna form.
För första gången på 17 år,
gryr dagen till en kör av cikador, nästan lika högljudd som en motorsåg.
Grannarna vet knappt vad som händer.
Sist dessa insekter dök upp var långt innan de föddes.
Det hade varit skrämmande, om de inte var så goda.
De kommande veckorna sätter den här banketten kött på allas meny.
Men med fler än en miljon på ett tunnland...
...minskar knappt denna buffé alls.
Så att de uppståndna äntligen kan uppnå sitt syfte.
De parar sig, och honorna lägger sina ägg.
Deras sista handling.
Inom några veckor finns bara skal kvar.
En enorm dos gödsel
som pulserar liv tillbaka in i naturens underjordiska nätverk.
Varför 17 år?
Vi vet inte säkert.
Men det här mönstret utvecklades djupt i det förgångna
när en lång livscykel kan ha hjälpt för att överleva köldknäppar.
För vår planet har även klimatrytmer
som sträcker sig över tiotusentals år.
Långt bortom alla levande varelsers känsla för tajming.
Men långsamma förändringar kan ha djupast effekter på livet.
På gott och ont.
Saharaöknen, lika stor som USA
och en av jordens tuffaste miljöer.
Om man inte är anpassad till hettan, överlever man inte.
Den här kvicka agamödlan
är liten nog att hitta skydd.
Och hans fjälliga hud kapslar in den välbehövliga fukten.
Men även han måste dricka ibland.
Och som tur är, till och med i denna karga vildmark,
finns det vatten.
En mirakulös oas för trötta ökenresenärer.
Men den kanske inte är så välkomnande som den verkar.
Otroligt nog är vattnet fullt av krokodiler...
...mitt i öknen.
Sexton mil från närmaste vattenflöde.
Medan deras avlägsna släktingar simmar genom lummiga träsk,
är dessa krokodiler fast här.
För dem är det ingen oas.
Det är ett fängelse...
...där alla interner måste kämpa för sig själva.
Det är hård konkurrens om allt som rör sig.
En migrerande bivråk stannar för att dricka...
...och vadar i för att svalka sig.
Den mättar inte alla.
Om de stannar här kan de svälta.
Men om de ger sig av mot frihet...
Det är ett desperat dilemma när deras värld krymper.
Men det faktum att de är här är ett tecken på en rytm mätt i årtusenden.
För det har inte alltid varit så här.
För bara några tusen år sedan var öknen grön och bördig.
Krokodiler simmade i strömmande floder.
För vår roterande planet har ett långvarigt vinglande
som upprepas under årtusenden,
och flyttar dess hemisfärer närmare och längre bort från solen,
och förändrar samtidigt vårt klimat.
På dess nuvarande väg försvagades den västafrikanska monsunen
och regnet slutade falla i Sahara.
På bara några hundra år blev krokodilernas lummiga träsk
en av planetens största öknar.
Men även i dagens brännande klimat...
...finns det fortfarande ett eko av det förflutna.
Bara några få dagar av regn varje år.
Den här korta regnperioden låter oss resa tillbaka i tiden...
...för att se hur livet var här för 10 000 år sen...
...i ett grönt Sahara.
Om internerna kan hålla sig kvar i ytterligare runt 10 000 år,
kommer planetens vinglande att börja om.
Vattnet kommer åter att flöda,
och frigöra deras avlägsna ättlingar som kan återta gamla floder.
Den smygande takten i vår planets långsammaste rytmer
gör dem nästan omöjliga att se.
Men om dessa rytmer avbryts, ens av den minsta grad,
kan vi se saker förändras framför oss.
Höst i Kaskadbergen i Oregon.
Den här haren försöker hålla sig ur trubbel.
Av goda skäl.
Harar dör sällan av ålder.
En duvhök på jakt ser allt som rör sig.
Så den lättskrämda haren stelnar till.
Och andas knappt.
Gömd mitt framför ögonen.
Höken fortsätter,
och haren kan andas ut.
Men hennes hem kommer att förvandlas bortom igenkänning.
Om ditt bästa sätt att överleva är kamouflage,
hur hanterar du att världen plötsligt ändrar färg?
Då måste även du förändras.
När vinterdagarna förkortas, fäller hon pälsen från brun till vit.
Ett otroligt kostymbyte.
Det enda hon behöver göra är återigen att stelna till.
Och likt magi,
försvinner hon.
Men nu, ett nytt hot.
Människoskapade klimatförändringar innebär att vissa vinterdagar
är ovanligt varma och snötäcket kan försvinna över natten.
Färgförändringen utlöses inte av temperatur, utan av dagslängd.
Och de varma dagarna är fortfarande korta.
Så nu är hon inte synkad med sin omgivning
och blir en enkel måltavla.
Dags för plan B.
Fart.
Hon kom undan.
Men när man är så här iögonfallande går det inte att hålla sig gömd.
Nästa gång har hon kanske inte lika stor tur.
Harar i fel färg löper större risk att fångas.
Och nu är de oftare i otakt.
Hennes sort kan ändå ha en framtid i denna föränderliga värld.
Den här snöskoharen har anpassat sig till att vara brun året om.
Så hans liv är lättare när det är lite snö.
Framtiden för deras art kan hänga på fler hanar som han.
Naturen fungerar bäst när livet följer planetens många rytmer.
Vad händer när mänsklig aktivitet stör tempot?
När världen hastigt förändras överallt...
...kan naturen överleva...
...den annalkande stormen?
Undertexter: Sabina Svensson