Голодний мисливець...
не зводить очей зі здобичі.
Але що б він не пробував, йому просто бракує швидкості.
Таке враження, що бабка бачить його наближення з уповільненням.
Може, і бачить.
Їжа бабок крихітна і швидка.
Але на відміну від жаби,
дев’ять разів з десяти
бабка ловить їжу.
Бо її візуальні процесори працюють у п’ять разів швидше, ніж наші,
і ефективно сповільнюють час.
Жаба не облишить спроб.
Майже вийшло,
але ні.
Бабка не лише стежить за своїм переслідувачем з уповільненням.
А й має захищати свою територію від суперників.
Поки бабка дивиться в небо,
вона навряд чи помітить, що хтось ховається внизу.
Нехай рухи жаби не такі блискавичні, як у бабки...
але цього разу вона якраз встигла.
Відчуття часу дуже важливе для виживання в наших павутинах життя.
Природа працює найкраще, коли синхронізована з ритмами планети.
Життя має бездоганно підбирати час для своїх можливостей.
Іноді до мілісекунд.
Іноді протягом тисячоліть.
НАШ ЖИВИЙ СВІТ
РИТМ ЖИТТЯ
ОПОВІДАЧКА — КЕЙТ БЛАНШЕТТ
Пізній вечір у Калахарі.
Левиці треба нагодувати голодні роти.
Її дитинчата ростуть і потребують свіжого м’яса що два дні.
Їжа повсюди.
Але більшість її мішеней швидші за неї.
Ганяти їх під палючим сонцем —
і вона швидко перегріється.
Для засідки треба підійти ближче.
Це нелегко серед білого дня.
Її здобич запрограмована помічати рух.
А коли її прикриття розкриють,
вона нестиме меншу загрозу.
Вона ще не дуже старається.
Бо знає, що скоро ситуація зміниться.
Із заходом сонця шальки терезів перехиляються на її бік.
Її важче помітити.
Вона навряд чи перегріється.
А ще в неї активується нічний зір.
Стадо бізонів.
Уп’ятеро важчі за неї, ці броньовані велетні — небезпечна мішень.
Але якщо вони її не помітять, перевага за нею.
Мішенню стає теля.
Воно слабше, ризик менший.
У сутінках їй це дається легко.
Вона вже використала перевагу, яку дає присмерк.
Сьогодні в левенят буде бенкет.
Сонце завжди сідає десь на Землі,
нескінченно перехиляючи шальки терезів у якийсь бік.
Але оберти нашої планети дають нам не лише день і ніч.
Бо енергія сонця
не єдина сила, яка керує життям на Землі.
Місяць прокладає власний шлях у нічному небі,
тягнучи наші океани до водяного вальсу.
І морські істоти мають танцювати під його дудку.
У Північній Австралії настає відплив.
Під мангровими лісами з’являється новий світ.
Тут дім бананового краба-скрипаля.
Він живе життя у вікнах між припливами.
Тож у нього щільний графік.
Пора попоїсти, і то якнайшвидше...
Тим часом його сусідки роблять це вдвічі швидше.
Зараз бананова клішня його гальмує,
але коли місяць підоспіє,
його час настане.
Починається приплив, і він повертається до нори.
Цикл повторюється.
Але з плином місяця вплив Місяця на океан слабшає.
Кожен приплив покриває менше пляжу.
Доки зрештою протягом кількох днів...
його нору не накриватиме зовсім.
Тепер у нього одне з найкращих місць на пляжі.
Куди хоче ще один самець.
«Банани» напоготові.
Штурханина між ними
ні до чого не призвела.
А коли зчепилися...
наш герой узяв гору.
Іди шукай іншу нору.
Але час і приплив краба не чекатимуть.
Він має знайти пару.
Швидко причепурився, щоб хизуватися переможною клішнею.
Але куди податися?
Пляж усіяний крабами.
Але він не вміє їх оцінювати.
Може, ця?
Він не її тип...
краба.
Час повернути собі гідність.
Ця вже краще.
Але тепер у нього конкуренція з усіх боків.
Він пробує спокусити її помахом.
Але всі знають цей фокус.
Що, як залізти вище?
І вони так роблять.
Ще один і ще один.
Це вже справжня пляжна вечірка.
Як дівчині вибирати?
Нарешті вона вибирає найкращий «банан» на пляжі.
І саме вчасно.
Він закриває її у своїй норі до припливу.
Вона випустить личинки наступної повні...
щоб найсильніший відплив відніс їх далеко в море.
Виживе кілька щасливців.
Решта підкинуть океану трохи їжі,
з’єднуючи цілі павутини життя з нескінченними ритмами Місяця.
Та в нашої планети є ще один цикл, який формує мережі природи повільніше,
зате, мабуть, глибше.
Зміна пір року.
Річний пульс, до якого має адаптуватися життя.
Що довші часові масштаби Землі, то вищі ставки.
Бо коли можливості з’являються лише раз на рік,
їх треба хапати, поки є нагода.
У норвезькій тундрі
старий воїн наглядає за стадом.
У самиць тічка буде лише кілька тижнів.
Єдиний шанс стати батьком наступного року.
Інші самці теж на це претендуватимуть.
Тому щороку
цей вівцебик має виграти ритуальний турнір,
щоб зберегти корону.
Суперник.
Королю кинули виклик.
Він грає виставу.
Це старий трюк, щоб залякати суперника.
Але противник не відступає.
Вони йдуть паралельно, сподіваючись розміром відлякати іншого.
Не цього разу.
Подушка безпеки під броньованими рогами захищає їх
від удару, силою з автотрощу.
Король — ветеран багатьох битв.
Схил допомагає йому використати свою вагу.
Намагаючись продавити суперника, він втрачає вищу позицію.
Це ненадовго.
Цього разу досвід бере гору.
На цьому щорічному турнірі буде ще не один поєдинок.
І лише вигравши їх усі,
він збереже свій статус ще на рік.
Зараз по всій Північній півкулі починається зима.
У цю найсуворішу пору року
кожен має чекати свого часу.
Ресурси замерзають.
Температура падає.
І життя ніби зависає.
Невідворотно лише те, що колись зима закінчиться.
Щорічна подорож Землі навколо Сонця
повертає Північну півкулю під пряміше сонячне світло.
Дні знову стають довшими.
І зима поступається весні.
Це час, коли життя відвойовує своє.
Усе живиться сонячним теплом, якого стає все більше.
Проростки борються за місце на живильному світлі.
І кожен має власну стратегію просування вперед.
Листочки ростуть і розпускаються.
Кожен — природна сонячна панель, що використовує енергію сонця...
поглинає вуглекислий газ і перетворює його на їжу для росту.
Оживає стільки рослин,
що планета ніби робить глибокий вдих.
Рівень вуглекислого газу різко падає,
повертаючи рівновагу атмосфері, від якої ми залежимо.
Зміна сезону спонукає безліч істот рухатися на північ,
адже мережа природи відроджується.
Мільярди птахів летять у дальні місця розмноження.
Океанські велетні долають тисячі кілометрів у пошуках їжі...
а величезні стада женуть ландшафтом, що прокидається.
Щоб ці героїчні подорожі були успішні, час має бути розраховано ідеально...
навіть для найкрихітніших мігрантів.
Коли в лісі тане останній сніг,
з’являються водойми.
За кілька тижнів вони висохнуть від спеки.
Доки дехто прокинувся від зимового сну...
зворотний відлік уже почався.
Ця саламандра має дістатися до своєї водойми
і завершити цикл розмноження, перш ніж вода зійде.
Перший весняний дощ...
є стартовим пострілом для гонки всього її життя.
Як для саламандри...
вона мчить.
Цим же маршрутом через ліс ходили її предки.
Та часи змінилися, відколи вони з’явилися на землі.
За кілька годин вона майже на фініші.
Біля водойми, де почалося її життя.
Тепер їй треба якомога швидше знайти пару.
Інші саламандри теж сюди квапилися.
У них може бути якийсь фокус, щоб швидко знайти пару.
У лісовий затінок проникає переважно синє світло.
Їхній зір особливо чутливий у сутінках.
І в цьому синьому відтінку їхні тіла починають світитися.
Вчені лише нещодавно відкрили це явище.
Чи це допомагає їм пошвидше знайти пару?
Тепер можна відкласти запліднені яйця.
Але час уже працює проти наступного покоління.
Треба вилупитися і розвинутися...
перш ніж їхня водойма зникне.
А вона вже почала зменшуватися.
Кожну плямисту саламандру підганяє цокання сезонного годинника.
Як і безліч інших істот.
Їхнє життя пов’язане з ритмами землі, місяця і сонця.
Але деякі таємничі істоти танцюють у власному ритмі,
вимірюючи час не сезонами, а десятиліттями.
Усередині клена вперше з минулої осені тече сік...
запускаючи новий ріст.
Але глибоко під землею одна істота за цим пульсом
рахує зміну пір року.
Періодична цикада.
Вона харчується солодким соком дерева.
Тож коли він піднімається щовесни, вона розуміє, що минув ще один рік.
Вона зарилася під землю 17 років тому.
Тепер вона прорила тунель до поверхні,
готова до миті, на яку чекала.
Коли пітьма покриє ці ліси в Індіані,
почне коїтися щось дивне.
Над землею вона вразлива.
Але вона досконало розрахувала час своєї появи.
У кількості — сила.
Мільярди цикад синхронізували свій 17-річний життєвий цикл.
Вони, як орда зомбі, повстають в унісон.
На безпечній висоті починається наступний етап їхнього воскресіння.
Моторошне перетворення на дорослу форму.
Уперше за 17 років
світає під хор цикад, гучний, як бензопила.
Сусіди не знають, що їх спіткало.
Востаннє ці комахи з’являлися задовго до їхнього народження.
Було б дуже страшно, якби вони не були такі смачні.
Наступні кілька тижнів м’ясом бенкетуватимуть усі.
Але їх більш ніж мільйон на пів гектара...
тож обідом стане геть не велика частка.
Отже, повсталі можуть нарешті досягти своєї мети.
Вони паруються, і самки відкладають яйця.
Це їхній заключний акт.
За кілька тижнів залишаться лише оболонки.
Величезна доза добрив,
що повертає життя в підземні мережі природи.
Чому 17 років?
Ми досі не знаємо.
Але ця схема еволюціонувала в далекому минулому,
коли довгий життєвий цикл міг допомогти пережити частіші похолодання.
Бо наша планета також має кліматичні ритми,
які охоплюють десятки тисяч років.
Далеко за межами відчуття часу живих істот.
Але найповільніші зміни можуть мати найсильніший вплив на життя.
На краще
і на гірше.
Пустеля Сахара, розміром зі Сполучені Штати,
має одні з найсуворіших умов на Землі.
Хто не пристосований до спеки, не виживе.
Ця прудка ящірка агама...
доволі мала і може знайти укриття.
А її луската шкіра утримує таку необхідну вологу.
Та навіть їй треба іноді пити.
На її щастя, навіть у цій безплідній пустелі
є вода.
Дивовижна оаза для втомлених мандрівників по пустелі.
Яка може бути не такою гостинною, як здається.
У це важко повірити, але в цій водоймі повно крокодилів...
посеред пустелі.
За сотні кілометрів від найближчої проточної води.
Поки їхні далекі родичі плавають розкішними болотами,
ці крокодили застрягли тут.
Для них це не оаза.
Це в’язниця...
у якій кожен в’язень має боротися за себе.
За все, що рухається, люта конкуренція.
Перелітний осоїд зупиняється попити...
і заходить охолодитися.
Усім не прогодуватися.
Якщо вони залишаться тут, можуть померти з голоду.
Але якщо спробують прорватися на свободу...
Це безвихідна дилема, а світ навколо них стискається.
Але їхня присутність тут, свідчить про ритм, що вимірюється тисячоліттями.
Бо так було не завжди.
Усього кілька тисяч років тому ця пустеля була зеленою і родючою.
Крокодили плавали в річках.
Бо наша планета, обертаючись, робить довге коливання
що кілька тисячоліть,
то наближаючи півкулі до сонця, то віддаляючи,
і водночас змінюючи наш клімат.
На поточному шляху Західноафриканський мусон послабшав,
і в Сахарі перестали випадати дощі.
Усього за кілька сотень років розкішні болота крокодилів
стали однією з найбільших пустель планети.
Навіть у нинішньому жаркому кліматі...
все ще є відгомін давно втраченого минулого.
Лише кілька дорогоцінних днів опадів на рік.
Цей найкоротший із дощових сезонів дозволяє нам вирушити в минуле...
щоб побачити, яким було життя тут 10 000 років тому...
у зеленій Сахарі.
Якщо в’язні зможуть протриматися, десь через 10 000 років
планетарне коливання зробить повне коло.
Вода знову потече,
а їхні далекі нащадки повернуть собі давно втрачені річки.
Млявий темп найповільніших ритмів нашої планети робить їх майже непомітними.
Але якщо ці ритми хоча б мінімально перериваються,
зміни відбуваються на наших очах.
Осінь у Каскадних горах Орегону.
Цей заєць намагається уникнути проблем.
І не дарма.
Зайці рідко помирають від старості.
Яструб великий помічає все, що рухається.
Тож полохливий заєць завмирає.
Майже не дихає.
Сховався на видноті.
Яструб полетів,
і заєць може зітхнути з полегшенням.
Але його дім скоро зміниться до невпізнання.
Якщо ваш найкращий спосіб вижити — камуфляж,
що робитимете, коли ваш світ раптово змінить колір?
Ви теж змінюєтеся.
Коли зимові дні скорочуються, він линяє з коричневого на білий.
Неймовірна зміна костюма.
Знову йому треба просто завмирати.
І магічним чином
він зникає.
Але тепер нова загроза.
Через антропогенні зміни клімату деякі зимові дні
бувають не по сезону теплими, а сніговий покрив може зникнути за ніч.
Його колір змінюється не від температури, а від тривалості дня.
А ці теплі дні ще короткі.
Тепер він геть не синхронізований з оточенням
і став легкою мішенню.
Час плану Б.
Швидкість.
Він відірвався.
Але коли ти такий помітний, ховатися не варіант.
Наступного разу може й не пощастити.
Зайців, які виділяються, уб’ють імовірніше.
Тепер вони не в тон усе частіше.
Його вид може мати майбутнє в цьому мінливому світі.
Цей заєць американський пристосувався залишатися бурим весь рік.
Його життя простіше, коли на землі мало снігу.
Майбутнє їхнього виду може залежати від таких, як він.
Природа працює краще, коли життя іде в ногу з численними ритмами планети.
То що відбувається, коли людська діяльність порушує темп?
Світ навколо нас раптово змінюється.
Чи переживе природа...
майбутній шторм?
Переклад субтитрів: Галина Шрам