Un laberint escarpat de roques i glaç...
on les temperatures baixen a 40 sota zero
i unes nevades ferotges deixen nou metres de neu.
L'hivern a les Rocoses no és apte per als porucs.
Però hi ha un animal
que va néixer per a això.
Aquests pendents traïdors
són com un parc per a aquest golut.
El pelatge el protegeix de la neu com un abric.
Les urpes li fan de grampons.
S'obre pas pels hiverns més durs...
espolsant-se tranquil·lament la neu.
Però la solitud de la muntanya té inconvenients.
Hi ha pocs animals.
Això, per a un carnívor afamat, és un repte.
Recorre fins a 32 quilòmetres al dia,
buscant menjar per damunt de la neu
i també per sota.
Però també ha de vigilar el cel.
Perquè els pics contenen una amenaça mortal.
Després de mesos de nevades, la muntanya està a punt de descarregar.
Una allau de ràbia glaçada.
Més de 85.000 metres cúbics de neu i glaç...
que baixen retronant...
a un màxim de 160 km/h.
Per a quasi qualsevol animal que hi hagi,
l'udol de la neu...
és el so de la mort.
Però, per a aquest golut, vol dir que és hora de sopar.
Troba un rastre
i va per feina.
Una allau és una mala notícia per a una cabra,
però és justament el que esperava el golut.
La desgràcia d'alguns...
és la seva salvació.
La vida no depèn només de l'amabilitat del planeta.
També en necessita la ira.
Els desastres naturals...
NARRACIÓ DE CATE BLANCHETT
...són els que donen vida al planeta.
Els volcans ho destrueixen tot.
Però també alliberen grans quantitats de vapor.
Tant que els oceans estan plens d'una aigua
que prové de l'interior de la Terra.
La lava es refreda i crea terra nova.
Cap de més preuada que les illes volcàniques.
Aquests arxipèlags remots remouen els corrents oceànics,
i l'aigua rica en nutrients puja del fons
i causa una explosió de vida.
Tant damunt...
com sota les onades.
Les illes volcàniques formen oasis de vida a l'oceà...
per als que saben on trobar-les.
Aquesta llunada jove fa el seu viatge inaugural.
Recorre milers de quilòmetres des de la seva costa natal
fins a arribar al Pacífic.
Potser no sap on va,
però té un guia.
El seu singular morro està ple de receptors
que detecten la signatura magnètica del fons marí volcànic.
La lava solidificada li indica el camí per l'oceà.
Només ha de seguir el seu nas
i deixar-se guiar per l'instint.
Les illes Cocos,
els cims d'un volcà antic que s'alça 3.650 metres del fons marí.
I els seus sentits
el capten com un far magnètic entre la vegetació.
Després de 500 quilòmetres, es mereix una parada tècnica.
Es fixa en un habitant de les illes en concret.
No està inspeccionant el bufet.
Serveix els entrants.
El seu primer viatge oceànic l'ha deixat plena de paràsits.
Els peixos papallona se'ls mengen i li netegen les cicatrius.
Les mossegadetes són com massatges.
La calmen mentre s'alimenten i li curen les ferides.
Just a temps.
Aquesta meravella volcànica no és només un spa per a llunades.
Hi ha altres viatgers que s'han reunit aquí,
i junts formen un banc molt nombrós.
Els científics sospiten que aquesta reunió és com una revetlla estival.
Es relaxen,
socialitzen
i, si tenen sort, troben parella.
Aquesta joveneta s'uneix a la festa.
Podria ser l'inici d'un nou viatge
a la maternitat.
Un viatge possible gràcies als camins volcànics subaquàtics
formats fa milions d'anys.
Els oceans encara acullen
alguns dels fenòmens naturals més violents.
L'energia del sol crema amb més ganes als tròpics,
on l'oceà n'absorbeix la majoria de l'escalfor.
Però aquests mars tenen una vàlvula d'escapament.
Transferint la seva energia al cel, alliberen l'excés d'escalfor
i alimenten les tempestes més devastadores del planeta.
Els huracans.
Aquest monstre
transformarà la vida de tothom que se li creui.
En un parc de Miami,
una de les bèsties més territorials d'Amèrica...
marca territori.
Un llangardaix grimpador.
Un pinxo.
Presumeix de força fent flexions.
Avisa els rivals que no s'acostin al seu arbre.
Així té més menjar i més femelles.
Però algú no capta el missatge.
Un intrús...
s'ha fixat en l'arbre del pinxo.
Se sabrà moure bé?
Prou bé.
El pinxo li ha d'ensenyar qui mana.
Observeu...
el moviment definitiu.
Però l'altre també en sap.
Només hi ha una solució.
Però mentre lluiten...
s'acosta la megatempesta.
Corren cap a les capçades...
per fugir de la inundació.
Quan la tempesta toca terra...
s'aferren a les branques superiors.
Si cauen,
ho perden tot.
El futur del pinxo penja d'un fil.
I el seu rival també pateix.
El campió ha resistit i conserva el territori.
Aquesta batalla
la guanyen els més forts.
Però la victòria és fràgil.
Avui dia, el canvi climàtic fa que els huracans siguin més forts
i més freqüents.
El cos dels llangardaixos s'adapta a aquesta ràbia creixent.
Sorprenentment, en poques generacions,
han desenvolupat coixinets més grans per subjectar-se millor.
No sabem què passarà amb aquests animals en un clima més càlid.
Però sí que sabem que la meteorologia és cada vegada més extrema.
Alguns llocs s'inunden i d'altres s'assequen.
Els deserts creixen i canvien el paisatge de continents sencers.
O t'hi adaptes
o mors.
Àfrica occidental, al sud del desert del Sàhara.
L'estació de pluges s'ha tornat erràtica i imprevisible.
La temperatura diürna de 43 graus...
transforma aquestes bardisses en un forn a l'aire lliure.
Els incendis ho arrasen tot.
Només deixen esquelets calcinats.
Però hi ha un grup que no pensa marxar de casa.
Aquesta cria creix de pressa.
Sempre té gana.
I, si algú sap trobar menjar en aquest terreny,
és la seva família.
Extreure les llavors fibroses del capoc té truc...
encara que siguin seques.
Per sobreviure, ha de fer servir el cap.
Aprèn de l'exemple.
És prometedora.
Però li falta base.
La saviesa transmesa de generació en generació
els han ajudat a sobreviure en aquest paisatge ressec.
L'únic de què no poden prescindir
és aigua potable.
I la lliçó més important és on trobar-la.
El llit del riu està completament sec.
Potser saben on trobar la millor fruita,
però no poden fer aparèixer aigua per art de màgia.
L'àvia té 40 estacions seques d'experiència a les planes.
Si algú els pot salvar, és ella.
I la família la segueix.
Casa seva s'asseca.
La pèrdua d'hàbitat i la caça furtiva han reduït la població un 80 %
en els últims 30 anys.
Han de ser més llestos i saber adaptar-se més que mai.
L'àvia els guia a un abeurador que no li ha fallat mai.
Però fins i tot aquest antic oasis és ara un toll d'aigua estancada.
L'aigua no es pot beure.
L'àvia fa un forat prop del toll.
El forat s'omple.
La sorra ha filtrat l'aigua.
La família la imita.
La saviesa de l'àvia els ha salvat.
I la cria ha après una altra lliçó crucial per al futur.
Que aquesta part d'Àfrica s'assequi
té conseqüències per a la vida molt lluny.
Fins i tot a l'altra banda del planeta.
Els deserts creixen
i envien més pols i sorra a l'atmosfera,
on els vents de gran altitud les fan arribar a sistemes
de tot el planeta.
Als pols, cauen sobre glaceres i casquets glacials.
N'apaguen la brillantor,
absorbeixen més radiació solar
i escalfen l'entorn glaçat.
El depredador terrestre més gran del món ha passat gana a l'estiu
buscant menjar a la costa.
Ara el temps canvia.
Comprova la banquisa.
Només pot alimentar-se de foques
quan el glaç marí és prou gruixut.
La tardor és càlida.
La banquisa no s'ha format.
No és l'únic que té ganes de caçar.
Centenars d'ossos polars s'amunteguen al nord del Canadà
i esperen la glaçada.
Per a un adolescent curiós,
és una oportunitat irresistible de posar-se a prova.
Qualsevol d'aquests pesos pesants
podria matar l'altre...
si es barallessin de debò.
Així maten les hores.
Però encara té gana.
Només queda un lloc on podria trobar menjar.
Dona l'esquena al mar i es dirigeix en sentit contrari.
A l'interior.
Cap al bosc.
Qui sap què hi podria trobar?
Llops.
Cacen en bandada.
Governen els boscos del nord.
Patrullen el seu territori de 2.500 quilòmetres quadrats...
buscant menjar i intrusos.
Llops i ossos polars no se solen trobar.
Però avui és diferent.
Un sol llop no és rival per a un os.
Però s'acosta la llopada.
Qui mana ara?
¿Ets menjar...
o una amenaça mortal?
Ja trobaran un àpat més senzill.
L'os intrèpid no es retira i guanya la batalla.
Veient-se obligats a allunyar-se del mar,
els ossos polars han de descobrir el seu lloc en aquest nou món.
La jugada li ha sortit a compte.
Les restes d'un ant.
Prou menjar per subsistir fins que el mar es glaci.
Però no tots els éssers saben adaptar-se als canvis del món.
El canvi climàtic crea condicions encara més extremes
que trenquen connexions fonamentals per a la natura.
I això provoca el caos...
de les maneres més inesperades.
Al cor dels boscos de Sierra Nevada...
estan atacant aquest pi.
El seu enemic,
un escarabat del pi.
Aquesta assassina diminuta busca un punt dèbil...
per fer un forat i pondre els ous.
Si té èxit, les larves afamades devoraran l'arbre des de dins.
Però no és només un arbre.
És un fortí de guerra.
Rere les barricades, té línies de subministrament.
Cada dia 380 litres d'aigua el recorren fins a la capçada.
L'aigua alimenta una altra línia de defensa.
La resina.
Surt pels forats.
I repel·leix la invasora.
Està programada per perforar i una mica de líquid no l'aturarà.
Però la resina
té un altre recurs.
Quan s'asseca,
s'endureix.
I atura els escarabats més decidits
a mig camí.
Però no sempre es poden permetre aquesta defensa.
El clima canviant fa que el clima pacífic
viatgi al nord.
Les tempestes dels boscos californians ara cauen a la costa canadenca.
En els últims anys, els pins només han rebut dos terços de la pluja habitual.
I sense prou aigua per produir resina...
l'equilibri de poders s'ha decantat a favor dels escarabats.
Trenquen les defenses.
Les larves foraden les línies de subministrament...
i l'arbre no rep l'aigua que necessita.
És la seva última defensa.
Amb un crit inaudible...
es mor.
Només cal una espurna.
Més de 400.000 hectàrees cremant a 1.000 graus durant mesos.
En alguns llocs més del 80 % dels arbres morts que alimenten els incendis
són pins que els escarabats han matat.
Però, fins i tot quan el cel es tenyeix de vermell,
els arbres tenen un raig d'esperança.
Estan emprenent un èxode al nord, a lloc segur.
Alguns, a una velocitat de 500 metres l'any.
Ara els pins creixen a latituds on abans feia massa fred.
En moure's cap al nord,
hi ha la possibilitat que els segueixin,
cosa que podria afectar-nos a tots.
Aquesta parella de castors intrèpids segueixen els arbres.
Són els primers que arriben tan al nord.
Fins a la tundra d'Alaska.
El nou veïnat té tot el que necessiten per posar fil a l'agulla.
Han de construir una llodriguera i una presa noves.
Amb les dents...
i les potes.
D'aquí pocs mesos,
aquests prats estaran congelats pel fred de l'hivern àrtic.
Per sobreviure tan al nord, s'han d'esmerçar en la presa.
Si retenen massa aigua, podria inundar-los el cau.
Si en retenen massa poca, es congelarà i s'hi quedaran atrapats.
Un equilibri delicat entre enginyeria de precisió i rosegar frenètic.
I només els elements decidiran si l'han encertat.
És hivern.
Ha aguantat la lloriguera?
O han construït la seva pròpia tomba glaçada?
Se n'han sortit.
Una llar ben construïda.
Perfecta per als nous horitzons.
Només amb l'arribada de la primavera veiem que la presa ha tingut un altre efecte.
Els castors han transformat l'estany en un llac.
Absorbeix el sol de primavera i escalfa la terra congelada de sota.
A mesura que el sòl es desgela, corren més rierols i creixen més arbres.
Una febre de material de construcció
per a més castors que venen del sud
i transformen aquesta terra verge en un barri fronterer molt animat.
Però aquesta utopia incipient no és el que sembla.
Les terres pantanoses d'Alaska amaguen un secret fosc.
El desgel...
allibera metà.
Un gas amb efecte hivernacle que pot desequilibrar el clima.
Atrapa fins a un 80 % més d'escalfor a l'atmosfera que el diòxid de carboni
i accelera el desgel subterrani,
cosa que pot alliberar encara més metà
en un cercle viciós d'augment de les temperatures.
El 90 % d'aquest excés d'escalfor
repercuteix als oceans.
Provoca més huracans
i, en alguns llocs, un fenomen encara pitjor.
Aquesta plataforma abandonada
és l'ancoratge perfecte per a aquest pòlip diminut.
Des d'aquesta ubicació...
busca nous llocs adequats
per depositar-hi un clon.
En un oceà que s'escalfa, un sol pòlip no tarda gaire
a crear un exèrcit de clons.
Però aquest és només el primer pas de l'expansió sense treva.
Al cap de poques setmanes, els clons comencen a transformar-se.
Perden els tentacles i el cos els agafa forma de torre.
Es converteixen en fàbriques.
Màquines de fer cries.
Amb l'escalfor i la sobrepesca, hi ha menys depredadors.
Per tant, en sobreviu un nombre rècord.
Al cap de poques setmanes, són adultes.
I es converteixen en meduses.
Sense closca ni esquelet poden sobreviure
encara que el canvi climàtic torni més àcids els oceans.
Les grans supervivents del planeta.
I aquestes bèsties gelatinoses acabaran produint més pòlips,
que tindran la capacitat de crear el seu propi exèrcit de milions de clons.
Els oceans canviants són testimonis
del que alguns científics anomenen "l'ascens de les gelatinoses".
Mars de meduses.
Legions de rosegadors.
Plagues d'insectes.
Són avisos que la xarxa de la natura està arribant al punt de no retorn.
Tots en comencem a notar els efectes colaterals.
Però encara hi ha maneres de tornar la salut al planeta.
Compartim casa nostra amb espècies extraordinàries.
Els seus esforços per alimentar-se,
salvar les seves cries
i protegir casa seva
poden ajudar la natura a recuperar-se.
Són els sanadors més poderosos del món.
El nostre futur és a les seves mans.
Subtítols: Maria Romero Soronellas