Rozeklané bludiště z ledu a kamene...
ve kterém teploty klesají až na minus 40 stupňů
a kam kruté vánice nafoukají až 10metrovou vrstvu sněhu.
Zima ve Skalistých horách není pro slabé povahy.
Ale jeden tvor...
je na tuhle výzvu stavěný.
Tam, kde vidíme zrádné svahy,
vidí tento rosomák hřiště na hraní.
Jeho hustá srst odpuzuje sníh jako zimní bunda.
Jeho drápy se zarývají jako lezecké mačky.
Snadno zvládá i ty nejnáročnější zimy.
Stačí, když si občas vyklepe kabát.
Ale horská samota má i své stinné stránky.
V okolí není moc zvířat.
To pro hladového masožravce představuje výzvu.
Denně ujde až 30 kilometrů...
a hledá jídlo nahoře nad sněhem...
i dole pod ním.
Ale musí sledovat i oblohu.
Protože na vrcholcích nad ním se skrývá smrtící hrozba.
Po měsících hustého sněžení si hora potřebuje odlehčit...
a složit svůj zmrzlý náklad.
Přes osmdesát tisíc metrů krychlových sněhu a ledu
se řítí z jejích vrcholků...
rychlostí až 160 km/h.
Pro každého tvora, co mu stojí v cestě, předznamenává burácivý sníh...
smrt samotnou.
Ale pro tohoto rosomáka je zvukem oznamujícím večeři.
Zaměří se na pach...
a jde na to.
Lavina pro takového kamzíka možná znamená smůlu...
ale právě na ni hladový rosomák sázel.
Pro někoho katastrofa......
ale pro něj spása.
Život nepotřebuje jen něžnou stránku naší planety.
Spoléhá i na její hněv.
NÁŠ SVĚT PLNÝ ŽIVOTA
BOD ZLOMU
Nejničivější síly na Zemi...
NAMLUVILA CATE BLANCHETT
...jsou tytéž, co naši planetu oživují.
Sopky jsou velice ničivé.
Ale také uvolňují ohromné množství páry.
A to tak ohromné, že naše oceány jsou nyní plné vody,
která bývala uzavřená v nitru Země.
Jejich chladnoucí láva vytváří novou pevninu.
A to ty nejvzácnější sopečné ostrovy.
Tato odlehlá souostroví čeří oceánské proudy,
nasávají na živiny bohaté hlubinné vody
a startují rozkvět života.
Jak nad vlnami...
tak i pod nimi.
Sopečné ostrovy vytváří oázy života uprostřed oceánu...
pro ty, co vědí, kde je hledat.
Tato samice kladivouna je na své první plavbě.
Cestuje stovky kilometrů ze své přímořské školky
ven do rozlehlého Pacifiku.
Možná neví, kam má zamířeno.
Ale má průvodce.
Její zvláštní nos je pokryt receptory,
které umí najít magnetický podpis sopečného mořského dna.
Zchladlá láva jí značí cestu přes oceán.
Stačí jít za nosem...
a nechat se vést instinktem.
Kokosový ostrov,
kde se vrcholky starověké sopky tyčí více než 3 500 metrů nad mořským dnem.
A jejím smyslům
to připomíná zářivý maják v divočině.
Po 500 kilometrech si vysloužila zastávku v boxech.
A proto se zaměří na jednoho konkrétního obyvatele Kokosového ostrova.
Nevybírá si ale další chod.
Naopak nabízí svačinku.
Po své první zaoceánské plavbě je poseta parazity.
Hejna klipek tyto parazity požírají a čistí její infikované jizvy.
Jejich oždibování připomíná masáž,
která samici kladivouna během léčebné kúry uklidňuje.
Jde o příhodnou službu,
protože v téhle sopečné říši divů nejsou jen lázně pro kladivouny.
Tohle shromaždiště přilákalo i další cestovatele...
kteří ve stovkách krouží kolem.
Vědci se domnívají, že toto setkání je takový letní ples kladivounů...
kde odpočívají...
poznávají se...
a budou-li mít štěstí, najdou si tu i partnera.
Když se přidá i naše debutantka...
může to být začátek nové cesty
k mateřství.
Cesty, kterou umožnily podvodní vulkanické stezky,
které vznikaly miliony let.
Naše oceány jsou domovem nejbrutálnějších přírodních jevů Země.
Sluneční energie spaluje nejprudčeji v tropech,
kde spoustu jejího tepla vstřebává oceán.
Ale tyto ohřívající se vody mají vypouštěcí ventil.
Přebytečného tepla se zbavují tak, že jej ventilují směrem k obloze,
čímž živí nejničivější bouře na Zemi.
Hurikány.
Toto rostoucí monstrum promění životy všech,
kteří mu zkříží cestu.
V parku v Miami
si jedno z nejvíce teritoriálních zvířat Ameriky...
značí své území.
Ještěr anolis.
Drsňák.
Svými kliky ukazuje, jak je silný,
a varuje rivaly, aby se mu klidili ze stromu.
Aby měl víc potravy a víc samic.
Ale ne každý to pochopí.
Vetřelec...
co si vyhlídl drsňákův strom.
Zvládne mu zabrat rajón?
To ušlo.
Drsňák mu teď musí ukázat, kdo je tady pán.
Pohleďte.
Rozhodující ukázka síly ještěra.
Ale tuhle hru můžou hrát dva.
Jde to urovnat jediným způsobem.
Ale zatímco bojují...
blíží se ohromná bouře.
Spěchají na stromy...
aby unikli nevyhnutelné záplavě.
Bouře se dostává nad pevninu...
a ještěři anolis se drží větví.
Když se pustí,
tak přijdou o všechno.
Drsňákova budoucnost visí na vlásku.
I jeho soupeř má obtíže.
Náš šampion se zvládl udržet a ochránil své zemí.
V tomto boji
přežijí jen ti nejsilnější.
Ale jde o křehké vítězství.
Kvůli změnám klimatu způsobeným člověkem jsou hurikány silnější
a častější.
Tváří v tvář rostoucímu hněvu se těla těchto ještěrů proměňují.
Je pozoruhodné, že během několika generací
se u nich vyvinuly větší přísavky, které jim pomáhají se stiskem.
Kde tito tvorové kvůli oteplujícímu se klimatu skončí, nevíme.
Víme však, že naše počasí dosahuje stále nových extrémů.
Zatímco některá místa jsou zaplavená, jiná jsou sežehnutá.
Rostoucí pouště proměňují tvář celých kontinentů.
Život se tu musí přizpůsobit,
či zahynout.
Západní Afrika, jižně od Sahary.
Období dešťů je tu kolísavé a nevyzpytatelné.
Denní maxima 43 stupňů Celsia...
proměňují tyto trnité křoviny v horkovzdušnou troubu.
Lesní požáry se derou krajinou...
a zanechávají po sobě zčernalé kostry.
Ale jedna skupina se svého starého domova nevzdá.
Tahle samička roste jako z vody.
Takže má pořád hlad.
Jestli v této divočině někdo najde jídlo, tak právě její chytrá rodinka.
Dostat semena z vlnovce, to chce mít grif...
i když jsou trochu suchá.
Aby tu přežila, musí použít svůj velký mozek.
Učí se příkladem.
Slibná studentka.
Ale pořád se učí teprve základy.
Znalosti a dovednosti předávané po generace
jim pomohly přežít i v této vysušené krajině.
Ale jediné, bez čeho se neobejdou,
je nezávadná pitná voda.
Takže nejdůležitější je naučit se, kde ji hledat.
Řečiště je vyschlé na troud.
Možná ví, kde roste nejlepší ovoce.
Ale ani její rodinka neumí vykouzlit vodu ze země.
Ovšem její babička překonala už 40 období sucha.
Jestli je z toho někdo dostane, tak právě ona.
A rodinka se jí drží.
Jejich domov vysychá.
Kvůli ztrátě prostředí a pytláctví klesla jejich populace za 30 let o 80 %.
Aby přežili, musí být chytřejší a přizpůsobivější než dřív.
Babička je dovede k napajedlu, které ji zatím nezklamalo.
Ale i tahle spolehlivá oáza se proměnila ve stojatou tůni.
Tahle voda není pitná.
Babička vykope u okraje tůně díru.
Začíná se plnit.
Čistá voda filtrovaná pískem.
Rodinka se přidá.
Babiččina moudrost je zachránila.
A samička se naučila další důležitou lekci do budoucna.
Zatímco tato část Afriky vysychá...
má to důsledky i pro velmi vzdálený život.
Až na druhém konci planety.
S růstem pouští
se do atmosféry dostává stále více prachu a písku...
které pak vysoko na obloze vítr rozfouká
po celé naší planetě.
Směrem k pólům se usadí na ledovcích a zamrzlých vrcholcích hor.
Sníží jejich lesk,
pohltí více slunečního záření...
a zahřejí své ledové okolí.
Největší suchozemský predátor
strávil léto hladověním a hledáním potravy na pobřeží.
Mění se roční období.
Kontroluje mořský led.
Za tuleni, které chce lovit, se dostane, jen když led zamrzne a bude ho podepírat.
Ale letošní podzim je teplý. A mořský led se zatím netvoří.
Není jediný, kdo lační po příležitosti k lovu.
Stovky ledních medvědů se shromažďují na pobřeží Kanady
a čekají na mráz.
Pro zvědavého adolescenta
jde o neodolatelnou příležitost, jak poměřit síly.
Každý z těchto půltunových kolosů může uštědřit smrtelnou ránu.
Kdyby bojovali doopravdy.
Trénink zabíjí čas.
Pořád má ale hlad.
Zbývá jediné místo, kde by mohl najít něco k snědku.
Otočí se k moři zády a vydá se na opačnou stranu.
Do vnitrozemí.
Směrem k lesu.
Těžko říct, co tu najde.
Vlci.
Loví ve smečce.
Vládnou severním lesům.
Každý den hlídkují na svém rozlehlém území...
a hledají tam jídlo a vetřelce.
Vlci a lední medvědi se obvykle nepotkávají.
Ale nyní těchto setkání přibývá.
Jeden vlk nemá proti medvědovi šanci.
Ale smečka se blíží.
Kdo má navrch teď?
Jsi další chod...
či smrtelná hrozba?
Jinde se dá najít snazší kořist.
Náš neohrožený medvěd vyhrál, protože se jim postavil čelem.
Když jsou nuceni trávit čas mimo mořský led,
musí si lední medvědi v podivném novém světě najít své místo.
Jeho risk na vlčím území se tentokrát vyplatil.
Opuštěná mršina losa.
Tahle porce ho zasytí, dokud zase nezamrzne moře.
Ale ne všichni tvorové dokážou držet krok s rychle se měnícím světem.
Klimatické změny vytvářejí stále extrémnější podmínky
a narušují důležitá vlákna v pavučině života.
Výsledkem je chaos...
který byste vůbec nečekali.
Hluboko v lesích pohoří Sierra Nevada...
se tato borovice nachází pod útokem.
Její protivník
je druh kůrovce.
Tahle maličká vražedkyně hledá slabinu...
do které se zavrtá a naklade vejce.
Pokud se jí to podaří, její hladové larvy zničí strom zevnitř.
Ale tohle není jen strom.
Je to pevnost připravená k boji.
Za barikádami jsou schované zásobovací trasy.
Denně vypumpují 400 litrů dešťové vody od kořenů až ke koruně.
A tato voda pohání další obrannou linii.
Pryskyřici.
Teče do trhliny.
A zahání vetřelce.
Její instinkt je však vrtat dál a trocha té tekutiny ji nezastaví.
Ale pryskyřice...
má další trik.
Jak zasychá,
tak tvrdne.
Zastaví i ty nejodhodlanější kůrovce.
Nadobro.
Ale borovice se na takovou obranu ne vždy zmůžou.
Kvůli měnícímu se klimatu se počasí nad Pacifikem přesouvá na sever.
Bouře, které kdysi panovaly nad kalifornskými lesy,
nyní postihují pobřeží Kanady.
V posledních letech na tyto lesy spadly jen dvě třetiny obvyklých srážek.
A bez vody, která zajišťuje pryskyřici...
se pomyslná miska vah přiklonila na stranu kůrovců.
Pronikají obranou.
A jejich larvy narušují zásobovací trasy...
a přerušují životně důležité zásoby vody.
Strom čelí svému zániku.
Za tichého výkřiku...
les umírá.
Pak stačí jediná jiskra.
Stovky tisíc hektarů lesa hoří celé měsíce při teplotě 1 000 stupňů.
Na některých místech až 80 % mrtvých stromů,
které tyto požáry živí, představují borovice těžké zahubené kůrovcem.
Ale i když hořící lesy zahalují San Francisco do oranžova...
stromy mají pořád jiskřičku naděje.
Zahajují pomalé stěhování do bezpečí, na sever.
Rychlostí až půl kilometru za rok.
Borovice teď rostou v zeměpisných šířkách, kde by dříve nepřežily.
Přesun stromů na sever
umožňuje ostatním je následovat...
což pro nás může mít nečekané důsledky.
Tento pár nebojácných bobrů stromy na jejich výpravě následuje,
čímž se dostávají severněji než jakýkoliv bobr před nimi.
Až do aljašské tundry.
A tahle nová čtvrť jim poskytuje vše, co potřebují k životu.
Musí si postavit zbrusu nové obydlí a přehradu.
Pomocí zubů...
a tlapek.
Už za pár měsíců
bude tyto louky pevně svírat arktická zima.
Aby přežili tak daleko na severu, musí být při stavbě hráze pečliví.
Když zadrží příliš mnoho vody, může jim zatopit obydlí.
Když zadrží málo vody, tak jejich jezírko zamrzne a uvězní je uvnitř.
Jde o křehkou rovnováhu precizní stavařiny a zuřivého hlodání.
A až živly rozhodnou, zda se jim to povedlo.
Zima.
Přežilo jejich obydlí?
Nebo si postavili vlastní ledovou hrobku?
Dokázali to.
Dokonale postavené obydlí.
Vhodné pro nové území.
Až s příchodem jara vidíme, že jejich přehrada má i další důsledek.
Naši bobři proměnili své jezírko v pořádné jezero.
To pohlcuje jarní slunce a zahřívá zmrzlou zemi pod ním.
Jak půda taje, proudí jí více potůčku a může v ní zakořenit více stromů.
Zlatá horečka stavebního materiálu
pro další bobry, kteří se stěhují z jihu.
Díky nim na této panenské zemi vzniká komunita překypující životem.
Ale v této vznikající utopii není vše tak, jak se zdá.
Zamrzlé aljašské rašeliniště skrývá temné tajemství.
Jak taje...
uvolňuje se z něj metan.
Skleníkový plyn, který dokáže narušit rovnováhu celého klimatu.
V atmosféře zachycuje až osmdesátkrát více tepla než oxid uhličitý,
čímž urychluje tání podzemního ledu.
A ten pak uvolní ještě více metanu,
což roztáčí začarovaný kruh stále se zvyšujících teplot.
A 90 % tohoto přebytečného tepla se vrací do našich oceánů...
což přiživuje další hurikány
a na některých místech i něco mnohem zákeřnějšího.
Opuštěná ropná plošina poskytuje ideální záchytný bod pro maličký polyp.
Má ideální polohu na to,
aby si vyhlédl nová místa,
kde by mohl uložit svůj klon.
V oteplujícím se oceánu to netrvá dlouho
a jediný polyp zde vytvoří celou armádu klonů.
Ale jde teprve o první krok v jejich neúprosném tažení.
Už po několika týdnech se klony začnou proměňovat.
Přijdou o chapadla a přetvoří svá těla do podoby věžiček.
Z každého klonu je výrobní linka.
Pásový dopravník plný mladých.
V teplém a vyloveném oceánu je méně predátorů.
Takže těchto mladých může přežít rekordní počet.
Už za pár týdnů jsou z nich dospělci.
Stanou se z nich medúzy.
Bez ulity či kostry toho snesou opravdu hodně.
I okyselování oceánů způsobené změnami klimatu.
Přežijí skoro všechno.
Tato prostá rosolovitá stvoření nakonec vyprodukují další polypy.
A každý jeden z nich má moc vytvořit vlastní milionovou armádu klonů.
Naše měnící se oceány jsou svědky něčeho,
co někteří vědci označují za vzestup slizu.
Oceány rosolu.
Zástupy hlodavců.
Hejna hmyzu.
Všechno to jsou varování, že přírodní síť je na bodu zlomu.
Všichni začínáme pociťovat, jaké to má dopady.
Ale stále existují způsoby, jak naši nemocnou planetu zase uzdravit.
Svůj domov sdílíme s neobyčejnými druhy,
jejichž snahy uživit své rodiny...
zachránit své mladé
a ochránit své domovy
mohou uzdravit přírodní síť.
Jsou to nejmocnější léčitelé našeho světa.
Naši budoucnost mají ve svých rukou.
Překlad titulků: Lukáš Gurník