En takket labyrint af sten og is...
...hvor temperaturen kommer ned på minus 40 grader,
og brutale snestorme smider ni meter sne.
Vinter i Rocky Mountains er ikke for sarte sjæle.
Men for ét dyr
er det dét, han er bygget til.
Hvor vi ser forræderiske skråninger, ser denne jærv en legeplads.
Hans tykke pels afviser sne som en vinterjakke.
Hans kløer graver sig ned som en klatrers pigge.
Han pløjer gennem de hårdeste vintre...
...med en sorgløs rystning af sin pels.
Men det ensomme bjergliv har sine ulemper.
Her er kun få andre dyr.
Og det er udfordrende for en sulten kødspiser.
Han vandrer op til 32 km på en dag
og søger efter et måltid over...
...og under sneen.
Men han skal også holde øje med himlen.
For toppene over ham bærer på en dødelig trussel.
Efter måneder med kraftigt snefald vil bjerget snart læsse sneen af.
En syndflod af frossen vold.
Mere end 85.000 kubikmeter sne og is...
...tordner ned fra toppene...
...med op til 160 km/t.
For næsten alle dyr, der rammes, er den brusende sne...
...lyden af selve døden.
Men for denne heldige jærv er det middagstid.
Han vælger en lugt
og går i gang.
En lavine er dårligt nyt for en uheldig bjergged,
men en sulten jærv har satset på det.
Katastrofe for nogle...
...er frelse for ham.
For livet skal ikke kun bruge planetens bløde side.
Det afhænger også af dens vrede.
VORES LEVENDE VERDEN
BRISTEPUNKTET
Jordens destruktive kræfter...
FORTALT AF CATE BLANCHETT
...vækker også vores planet til live.
Vulkaner er store ødelæggere.
Men de frigiver også store mængder damp.
Så meget, at vores have nu er fyldt med vand,
der engang var i Jordens indre.
Deres lava afkøles og skaber nyt land.
Og ingen er mere dyrebare end vulkanøer.
Disse fjerntliggende øgrupper samler havenes strømme
og trækker næringsrigt vand op fra dybet,
som antænder en eksplosion af liv.
Både over...
...og under bølgerne.
Vulkanøer danner oaser af liv i det blå dyb...
...til dem, der kan finde dem.
Denne unge hammerhaj er på sin jomfrurejse
og rejser hundredvis af kilometer fra sin kyst og ud i Stillehavet.
Hun ved måske ikke, hvor hun rejser hen.
Men hun har en guide.
Hendes sære snude er fyldt med receptorer,
der kan registrere den vulkanske havbunds magnetiske signatur.
Afkølet lava viser vej på tværs af havet.
Hun skal blot følge sin næse
og lade instinktet føre an.
Cocosøerne,
toppen af en ældgammel vulkan, der rejser sig 3.600 meter fra havbunden.
Og for hendes sanser
lyser den op som et magnetisk fyr i vildnisset.
Efter en rejse på 500 kilometer har hun fortjent en pause.
Så hun stiller skarpt på en bestemt Cocos-beboer.
Men hajen kigger ikke på buffeten.
Hun serverer snacks.
Hendes første havrejse har gjort, hun er fyldt med parasitter.
Masser af skælfinnefisk snupper dem og renser hendes inficerede sår.
Deres bid er en minimassage,
som holder hende rolig, mens de spiser og heler hende.
Det er en rettidig tjeneste,
for dette vulkanske eventyrland er ikke kun en hajspa.
Andre rejsende tiltrækkes af dette særlige mødested
og danner en kredsende gruppe på flere hundrede.
Forskere formoder, at denne forsamling er som en hammerhaj-sommerdans...
...hvor de slapper af,
socialiserer
og, hvis de er heldige, finder en mage.
Denne debutant slutter sig til dansen,
og det kan blive starten på en ny rejse mod moderskab.
En rejse, der er muliggjort af undersøiske vulkanske stier,
der var millioner af år undervejs.
Vores have er stadig hjem for planetens mest voldsomme naturfænomener.
Solens energi brænder stærkest i troperne,
hvor meget af dens varme absorberes af havet.
Men de varme have har en trykudligner.
De overfører deres energi til himlen og udleder deres overskydende varme
ved at nære de mest ødelæggende storme på Jorden.
Orkaner.
Dette voksende monster
vil forvandle livet for alle, det fanger på sin vej.
I en Miami-park
markerer et af USA's mest territoriale dyr
sit territorium.
Anoleøglen.
Hård fyr.
Hans armbøjninger fremviser hans styrke
og siger, rivalerne skal holde sig fra hans træ.
Så han får mere mad og flere hunner.
Men ikke alle forstår beskeden.
En ubuden gæst...
...med øje på den hårde fyrs træ.
Kan han møve sig ind?
Ikke dårligt.
Den hårde fyr skal vise, hvem der er chefen.
Se her.
Det ultimative øgle-træk.
Men to kan spille det spil.
Det kan kun løses på én måde.
Men mens de kæmper...
...nærmer megastormen sig.
De suser mod trætoppene
for at undgå oversvømmelsen.
Mens uvejret går i land...
...klamrer anoleøgler sig til grene.
Hvis de mister grebet, mister de alt.
Den hårde fyrs fremtid hænger i en fingernegl.
Og hans rival kæmper også.
Mesteren har holdt fast i grenen og sit territorium.
I denne kamp
overlever kun den stærkeste.
Men sejren er skrøbelig.
I dag gør menneskeskabte klimaforandringer orkaner stærkere...
...og hyppigere.
Denne voksende voldsomhed har gjort, at øglernes kroppe ændrer sig.
Utroligt nok har de i løbet af få generationer
udviklet større overflader, så de bedre kan holde fast.
Vi ved endnu ikke, hvad et varmere klima vil gøre ved dem.
Men vi ved, at det presser vejret til endnu større ekstremer.
Mens nogle steder drukner, brænder andre.
Voksende ørkener ændrer ansigtet på hele kontinenter.
Alt liv må tilpasse sig
eller dø.
Vestafrika, syd for Sahara-ørkenen.
Regntiden er blevet uberegnelig og uforudsigelig.
Temperaturer på op mod 38 grader om dagen...
...forvandler dette tornede krat til en åben ovn.
Naturbrande ødelægger landskabet...
...og efterlader sorte skeletter.
Men en gruppe vil ikke opgive deres gamle hjem.
Denne baby vokser hurtigt.
Så hun er altid sulten.
Og kan nogen finde mad i denne ødemark, er det hendes kloge familie.
Det kræver dygtighed at få frøene fra en uldet kapokfrugt,
selv hvis de er lidt tørre.
For at overleve her må hun bruge sin store hjerne.
Hun lærer ved at observere.
En lovende elev.
Men hun arbejder stadig på det basale.
Viden og færdigheder, der er gået i arv i generationer,
har hjulpet disse overlevere med at holde ud i det udtørrede landskab.
Men den ting, de ikke kan undvære,
er rent drikkevand.
Og den vigtigste lære er, hvor det kan findes.
Flodsengen er knogletør.
Nok ved de, hvor den bedste frugt vokser.
Men selv hendes familie kan ikke fremtrylle vand.
Men bedstemor har gået her i 40 tørtider.
Hvis nogen kan føre dem ud af det her, er det hende.
Og familien går bagved.
Deres hjem tørrer ud.
Tab af levested og krybskytteri har reduceret arten med 80 %
i de sidste 30 år.
I dag skal overlevere være klogere og mere tilpasningsdygtige.
Bedstemor fører dem til et vandhul, der ikke har svigtet hende.
Men selv denne pålidelige oase er tørret ind til en stillestående pøl.
Vandet er udrikkeligt.
Bedstemor graver et hul ved kanten af pølen.
Den fyldes op.
Vand, der er filtreret af sandet.
Familien gør som hende.
Bedstemors visdom har reddet dem.
Og baby har lært endnu en vigtig lektion for fremtiden.
Når denne del af Afrika tørrer ud,
har det konsekvenser for liv meget langt borte.
Selv på den anden side af planeten.
Når ørkener vokser,
kan de pumpe mere støv og sand ud i atmosfæren,
hvor vinde bærer det ind i vejrsystemer, der spreder sig over hele kloden.
Mod polerne sætter det sig på gletsjere og iskapper.
Det dæmper deres glans og absorberer mere solstråling
og opvarmer de iskolde omgivelser.
Verdens største landrovdyr har oplevet en sulten sommer
og søgt føde nær kysten.
Nu skifter årstiden.
Han tjekker havisen.
Han kan kun nå de sæler, han foretrækker,
når isen er tyk nok til at bære ham.
Men dette efterår er varmt.
Og havisen er forsinket.
Og han er ikke den eneste, der higer efter at jage.
Hundredvis af isbjørne samles på Canadas nordlige kyster
og venter på isen.
For en nysgerrig teenager
er det en uimodståelig chance for at teste sin styrke.
Begge disse kæmper på 450 kilo kan levere et fatalt slag,
hvis de sloges rigtigt.
Sparring får tiden til at gå. Men han er stadig sulten.
Der er kun ét sted tilbage, hvor han måske kan finde mad.
Han vender ryggen til havet og går i den anden retning.
Indland.
Mod skoven.
Hvad mon han finder her?
Ulve.
De jæger i flok.
De styrer de nordlige skove.
De patruljerer et territorium på 2.500 kvadratkilometer hver dag
på jagt efter mad og ubudne gæster.
Ulve og isbjørne mødes normalt ikke.
Men i dag bliver møderne hyppigere.
En enkelt ulv kan ikke matche en bjørn.
Men flokken nærmer sig.
Hvem er nu chefen?
Er du et måltid...
...eller en dødelig trussel?
Der er nemmere måltider andre steder.
Han trak sig ikke, og den frygtløse bjørne vinder dagen.
De er tvunget til at være mere væk fra havis,
så isbjørne må finde deres plads i en underlig ny verden.
Hans satsning på ulveterritorie gav pote denne gang.
Et forladt elg-kadaver.
Nok mad til at holde ham i gang, indtil havet fryser til igen.
Men ikke alle dyr har evnerne til at tilpasse sig en ændrende verden.
Klimaforandringer skaber stadig flere ekstreme forhold,
som bryder grundlæggende forbindelser i livets spind.
Og det skaber kaos...
...på måder, man mindst forventer.
Dybt inde i Sierra Nevada-skoven...
...er dette fyrretræ under belejring.
Dens fjende, en vestlig fyrrebille.
Denne lille snigmorder leder efter en svaghed...
...hvor hun kan bore og lægge sine æg.
Lykkes hun, vil hendes sultne larver ødelægge træet indefra.
Men det er ikke blot et træ.
Det er en kampklar fæstning.
Bag barrikaderne flyder der skjulte forsyningslinjer.
400 liter regnvand pumpes fra rødderne til kronen hver dag.
Og vandet driver endnu en forsvarslinje.
Harpiks.
Den flyder til åbningen.
Og afviser angriberen.
Hun er programmeret til at drille videre, og lidt væske stopper hende ikke.
Men træets harpiks
kan endnu et trick.
Idet den tørrer, hærder den.
Og stopper selv de mest beslutsomme biller...
...for evigt.
Men fyrretræerne kan ikke altid forsvare sig så godt.
Et skiftende klima gør, at vejrmønstre fra Stillehavet går nordpå.
Storme, der engang regnede på de californiske skove,
rammer nu den canadiske kyst.
I de senere år er der blot faldet to tredjedele af den normale mængde regn.
Og uden nok vand til harpiksen...
...har magtbalancen ændret sig til billernes fordel.
De bryder forsvaret.
Deres larver graver sig gennem træets forsyningslinjer
og afskærer vandet, træet skal overleve på.
Det er træets sidste kamp.
Med et stille skrig...
...dør skoven.
Der skal kun én gnist til.
En million hektar brænder med 1000 grader i flere måneder.
Nogle steder er mere end 80 % af de døde træer, der nærer brandene,
gul fyr dræbt af biller.
Men selv da brændende skove maler San Francisco-himlen orange,
har træerne et glimt af håb.
De starter en langsom udvandring nordpå mod sikkerhed.
Nogle rejser 1,6 km på tre år.
Fyrretræer vokser nu på breddegrader, der var for kolde til at overleve.
Idet trægrænsen går nordpå...
...åbner det for, at andre kan følge efter,
som kan få overraskende konsekvenser for os alle.
Dette frygtløse bæverpar følger træernes march
og bevæger sig længere nordpå end nogen bæver før dem.
Helt til tundraen i Alaska.
Og dette nye nabolag forsyner dem med alt, de skal bruge for at være travle.
De skal bygge deres helt nye hytte og dæmning.
Med tænderne
og poterne.
Om kun få måneder
vil disse enge være låst i en arktisk vinters frosne næve.
For at overleve så langt nordpå skal dæmningen bygges omhyggeligt.
Holder den for meget vand tilbage, kan det oversvømme hytten.
For lidt, og deres dam fryses til is og fanger dem i den.
Det er en fin balance mellem præcision og konstant gnaveri.
Og kun elementerne afgør, om de ramte plet.
Vinter.
Sejrede deres hytte?
Eller har de bygget deres egen isnende grav?
De gjorde det.
Et perfekt bygget hjem.
Der kan klare en ny grænse.
Først da det er forår, kan vi se, at deres dæmning havde en anden effekt.
Vores bævere har forvandlet deres dam til en sø.
Den absorberer forårssolen og opvarmer den frosne jord.
Idet jorden tør op, strømmer flere vandløb, og flere træer kan slå rødder.
En guldfeber af byggemateriale til flere bævere, der rykker fra syden.
Det forvandler dette uudforskede land til et travlt grænsesamfund.
Men dette spirende utopia er ikke, som det ser ud.
Alaskas frosne moseland holder på en mørk hemmelighed.
Idet det tør op...
...frigiver det metan.
En drivhusgas kraftig nok til at slå vores klima ud af balance.
Det fanger op til 80 gange mere varme i vores atmosfære end kuldioxid
og fremskynder optøningen af underjordisk is.
Hvilket kan frigøre endnu mere metan
i en ond cirkel af stigende temperaturer.
90 % af overskudsvarmen
ledes tilbage i vores have,
som nærer flere orkaner
og nogle steder noget langt mere lumsk.
Benene på en forladt boreplatform
er det perfekte sted for dette lille polypdyr.
Fra dets lokation
udser det sig nye steder
for at afsætte en klon.
I et varmere hav tager det ikke lang tid for et enkelt polypdyr
at skabe en klonhær.
Men det er blot første trin i deres urokkelige ekspansion.
Efter få uger begynder klonerne at forvandle sig.
De mister tentaklerne og ombygger deres kroppe til bittesmå tårne.
Hver klon bliver en produktionslinje.
Et baby-transportbånd.
Et varmt og overfisket hav har færre rovdyr.
Så rekordmange babyer kan overleve.
De bliver voksne på få uger.
De bliver til gopler.
Uden en skal eller skelet kan de holde ud,
selvom et skiftende klima gør vores have mere syreholdige.
Planetens ultimative overlevere.
Og disse simple, geléagtige væsner vil producere flere polypdyr.
Som hver især kan skabe sin egen hær på millioner af kloner.
Vores skiftende have observerer nu det,
nogle forskere kalder "slimens storhedstid."
Have af gelé.
Legioner af gnavere.
Sværme af insekter.
Det advarer alt sammen om, at naturens netværk er på bristepunktet.
Vi begynder alle at mærke følgevirkningerne.
Men der er stadig måder, vi kan pleje vores syge planet på.
Vi deler vores hjem med ekstraordinære arter,
hvis kamp for at brødføde deres familier,
redde deres børn
og beskytte deres hjem
kan hjælpe naturens netværk med at komme sig.
Vores levende verdens kraftigste helere.
De har vores fremtid i deres hænder.
Tekster af: Niels M. R. Jensen