Kiven ja jään rosoinen labyrintti.
Pakkanen voi kiristyä täällä 40 asteeseen -
ja lumimyrskyt tupruttavat 15 metriä lunta.
Kalliovuorten talvi ei ole heikkohermoisille,
Mutta yksi olento on tehty -
sitä haastetta varten.
Meille petolliset rinteet ovat tälle ahmalle leikkipaikkoja.
Sen paksu turkki karistaa lumen kuin talvitakki.
Sen kynnet kaivautuvat kiinni kuin jääraudat.
Se puskee ankarimpienkin talvien läpi -
turkkiaan huolettomasti ravistellen.
Yksinäisyydellä vuoristossa on kuitenkin varjopuolensa.
Muita eläimiä ei juuri ole.
Nälkäiselle lihansyöjälle se on haaste.
Se vaeltaa jopa 30 kilometriä päivässä.
Se etsii ateriaa lumen päältä -
ja alta.
Sen on pidettävä silmällä taivastakin.
Vuortenhuiput nimittäin piilottelevat tappavaa uhkaa.
Kuukausien lumisateen jälkeen vuori purkautuu.
Jäisen väkivallan ryöppy.
Lunta ja jäätä vyöryy alas -
yli kolme miljoonaa kuutiota -
jopa 160 kilometriä tunnissa.
Kaikille sen tielle jääville olennoille pauhaava lumi on -
itse kuoleman ääni.
Tälle onnekkaalle ahmalle se on kuitenkin ruokakello.
Se saa vainun -
ja ryhtyy töihin.
Lumivyöry voi olla huono uutinen lumivuohelle,
mutta sitä nälkäinen ahma on odottanutkin.
Toisten katastrofi on -
sen pelastus.
Elämä ei nimittäin tarvitse vain planeettamme pehmeää puolta.
Myös sen raivo on elintärkeää.
ELÄVÄ MAAILMAMME
ROMAHDUSPISTE
Maan tuhoisimmat voimat -
myös herättävät planeettamme eloon.
Tulivuoret ovat suuria tuhoajia,
mutta ne vapauttavat myös niin valtavasti höyryä,
että valtameremme ovat nyt täynnä vettä,
joka oli joskus jumissa maan sisuksissa.
Niiden laava jäähtyy ja luo uutta maata.
Tuliperäiset saaret ovat hyvin arvokkaita.
Nämä syrjäiset saaristot vellovat valtamerten virtauksia vetäen ylös -
syvyyksien ravinnepitoista vettä synnyttäen elämän räjähdysmäisen kasvun -
maan päällä -
sekä aaltojen alla.
Tuliperäiset saaret muodostavat elämän keitaita valtameriin -
niille, jotka tietävät mistä etsiä.
Tämä nuori vasarahai on neitsytmatkallaan -
kulkien satoja kilometrejä synnyinseudultaan -
valtavalle Tyynellemerelle.
Se ei ehkä tiedä määränpäätään,
mutta sillä on opas.
Sen outo kuono on täynnä reseptoreita,
jotka havaitsevat vulkaanisen merenpohjan magneettisen jäljen.
Jähmettynyt laava viitoittaa sen tietä.
Sen pitää vain seurata nenäänsä ja antaa vaiston näyttää tietä.
Kookossaarten muinaisen tulivuoren huippu nousee -
noin 3 500 metriä merenpohjasta.
Hain aisteille se on -
kuin magneettinen majakka erämaassa.
Lähes 500 kilometrin matkan jälkeen se on ansainnut tauon.
Niinpä se etsii erästä tiettyä Kookossaarten asukasta.
Hai ei kuitenkaan etsi ruokaa.
Se tarjoaa välipalat.
Sen ensimmäinen valtamerimatka on loisten täyttämä.
Perhoskalaparvet poistavat ne ja puhdistavat sen tulehtuneet arvet.
Niiden näykintä on kuin hierontaa,
joka pitää sen rauhallisena, kun ne auttavat sitä paranemaan.
Palvelu myös tulee oikeaan aikaan,
sillä tämä tuliperäinen ihmemaa ei ole pelkkä haikylpylä.
Muutkin ovat tulleet tähän erityiseen kohtaamispaikkaan.
Ne muodostavat satojen haiden kiertävän parven.
Tiedemiehet pitävät tätä eräänlaisena vasarahaiden kesätanssiaisina,
jossa ne rentoutuvat, muodostavat suhteita -
ja jos ne ovat onnekkaita, löytävät kumppanin.
Kun tämä debytantti liittyy mukaan,
se voi olla alku uudelle matkalle -
kohti äitiyttä.
Vedenalaiset tuliperäiset jäljet miljoonien vuosien takaa -
mahdollistavat tämän matkan.
Valtamerissämme esiintyy yhä planeetan rajuimpia luonnonilmiöitä.
Auringon energia paahtaa rajuimmin tropiikissa,
missä suuri osa sen lämmöstä imeytyy valtamereen.
Näillä lämpiävillä merillä on paineenpurkuventtiili.
Ne tuulettavat ylimääräisen lämmön energian taivaalle -
ruokkien näin Maan tuhoisimpia myrskyjä,
hurrikaaneja.
Tämä kasvava hirviö muuttaa -
kaikkien sen tielle jääneiden elämän.
Miamilainen puisto ja yksi Amerikan rajuimmista reviirinpuolustajista.
Se merkkaa reviiriään.
Anolislisko.
Kovis.
Sen punnerrukset ilmentävät voimaa -
ja varoittavat kilpailijoita pysymään etäällä.
Silloin se saa enemmän ruokaa ja naaraita.
Kaikki eivät kuitenkaan tajua.
Tunkeilija.
Se havittelee koviksen puuta.
Riittävätkö sen liikkeet?
Ei huono.
Koviksen pitää näyttää, kuka on pomo.
Katso.
Äärimmäinen voimannäytös.
Tätä peliä voi pelata kaksikin.
Asia ratkeaa vain yhdellä tapaa.
Niiden tapellessa -
megamyrsky lähestyy.
Ne nousevat latvaan -
paetakseen väistämätöntä tulvaa.
Myrskyn rantautuessa -
anolisliskot tarrautuvat oksiin.
Jos ote irtoaa,
ne menettävät kaiken.
Koviksen tulevaisuus riippuu kynnen varassa.
Kilpailijakin kamppailee.
Mestari säilytti otteensa ja reviirinsä.
Tässä taistelussa vain vahvimmat selviävät.
Voitto on kuitenkin hauras.
Ihmisen aiheuttama ilmastonmuutos tekee hurrikaaneista voimakkaampia -
ja yleisempiä.
Näiden liskojen kehot muuttuvat tämän yleistyvän ilmiön edessä.
Vain muutaman sukupolven aikana -
niille on kehittynyt isommat varvastyynyt paremman otteen saamiseksi.
Emme vielä tiedä, mitä lämpenevä ilmasto niille tekee.
Tiedämme kuitenkin, että se tekee sääilmiöistä vielä äärimmäisempiä.
Jotkut paikat hukkuvat ja toiset käristyvät.
Kasvavat aavikot muuttavat kokonaisten maanosien ilmettä.
Kaiken elämän pitää sopeutua -
tai kuolla.
Länsi-Afrikka, Saharan eteläpuoli.
Sadekausi on muuttunut epävakaaksi ja arvaamattomaksi.
Jopa 43 asteen kuumuus muuttaa -
tämän piikkisen pusikon ulkoilmauuniksi.
Maastopalot raivoavat.
Ne jättävät jälkeensä vain mustuneita luurankoja.
Yksi ryhmä ei kuitenkaan luovu vanhasta kodistaan.
Tämä poikanen kasvaa nopeasti.
Siksi sillä on aina nälkä.
Jos joku löytää ruokaa tästä erämaasta, niin sen fiksu perhe.
Siementen erottamiseen kapokin hedelmistä on niksinsä,
vaikka ne ovatkin kuivia.
Selviytyäkseen täällä sen on käytettävä isoja aivojaan.
Se oppii muita seuraamalla.
Lupaava oppilas.
Perusasioita pitää silti vielä työstää.
Sukupolvien kautta kulkeutuva tieto ja taidot ovat auttaneet -
näitä apinoita selviämään jopa tässä kuivuneessa ympäristössäkin.
Yksi asia, jota ilman ne eivät pärjää, on puhdas juomavesi.
Tärkeintä onkin oppia, mistä sitä löytää.
Joenuoma on rutikuiva.
Ne voivat tietää, missä parhaat hedelmät kasvavat,
mutta edes sen perhe ei voi taikoa vettä esiin.
Mummo on kuitenkin vaeltanut täällä 40 kuivaa kautta.
Se, jos kuka, voi johtaa ne veden äärelle.
Perhe seuraa perässä.
Niiden koti kuivuu.
Elinalueiden menetys ja salametsästys ovat tuhonneet lajista 80 prosenttia.
Selviytyjien on nyt oltava älykkäämpiä ja sopeutuvaisempia kuin koskaan.
Isoäiti kulkee juomapaikalle, jossa on aina vettä,
Tämäkin luotettava keidas on kuivunut seisovaksi lätäköksi.
Vesi on juomakelvotonta.
Isoäiti kaivaa kuopan altaan reunan lähelle.
Se alkaa täyttyä.
Hiekka suodattaa veden puhtaaksi.
Perhe liittyy mukaan.
Isoäidin viisaus pelasti ne,
ja poikanen oppi taas tärkeän opetuksen.
Kun tämä osa Afrikasta kuivuu,
sillä on seurauksia elämälle kaukana muualla,
jopa planeetan toisella puolellakin.
Kun aavikot kasvavat,
ne voivat puhaltaa yhä enemmän pölyä ja hiekkaa ilmakehään,
jossa yläilmakehän tuulet kantavat ne sääjärjestelmiin,
jotka kattavat koko maapallon.
Napojen läheisyydessä ne asettuvat jäätiköille ja napajäälle.
Ne himmentävät jään kiillon. Auringon energiaa imeytyy näin enemmän,
ja tämä jäinen ympäristö lämpenee.
Maailman suurin petoeläin on viettänyt -
nälkäisen kesän etsien ruokaa pitkin rantaviivaa.
Nyt vuodenaika vaihtuu.
Se tarkastaa merijään.
Se voi tavoittaa himoitsemansa hylkeet vain,
kun meri jäätyy tarpeeksi kantamaan sen.
Syksy on kuitenkin lämmin, ja merijää on myöhässä.
Se ei myöskään ole ainoa, joka haluaa metsästää.
Sadat jääkarhut kokoontuvat Kanadan pohjoisille rannoille -
jäätä odottamaan.
Uteliaalle nuorelle -
tämä on vastustamaton tilaisuus koetella voimiaan.
Kumpikin näistä raskassarjalaisista voi tuottaa tappavan iskun,
jos tämä ei olisi leikkiä.
Sparraus tappaa vähän aikaa, mutta se on yhä nälkäinen.
On vain yksi paikka jäljellä, mistä ruokaa voi löytyä.
Se kääntää selkänsä merelle ja lähtee toiseen suuntaan.
Se kulkee sisämaahan kohti metsää.
Kuka tietää, mitä täältä löytyy?
Susia.
Laumasaalistajia.
Ne hallitsevat pohjoisen metsiä.
Ne partioivat 1 600 neliökilometrin reviiriään joka päivä -
etsien ruokaa ja tunkeilijoita.
Sudet ja jääkarhut eivät yleensä kohtaa.
Nykyään niin kuitenkin käy yhä useammin.
Yksinäinen susi ei karhulle pärjää.
Lauma kuitenkin lähestyy.
Kuka on pomo nyt?
Oletko ateria -
vai tappava uhka?
Muualla on helpompia saaliita.
Pitämällä puolensa tämä urhea karhu voittaa.
Pakotettuna muualle merijäältä jääkarhujen on löydettävä paikkansa -
oudossa uudessa maailmassa.
Sen uhkapeli susien reviirillä kannatti tällä kertaa.
Hylätty hirven ruho.
Siitä riittää ruokaa, kunnes meri jäätyy.
Kaikki olennot eivät kuitenkaan kykene pysymään muuttuvan maailman mukana.
Ilmastonmuutos luo yhä äärimmäisempiä olosuhteita -
katkoen elämän verkkojen perustavanlaatuisia yhteyksiä.
Se aiheuttaa tuhoa tavoilla,
joita vähiten voisi odottaa.
Sierra Nevadan metsän ytimessä -
tämä mänty on hyökkäyksen kohteena.
Sen vihollinen on Dendroctonus brevicomis.
Tämä pieni salamurhaaja etsii heikkoa kohtaa -
kaivautuakseen munimaan.
Jos se onnistuu,
sen nälkäiset toukat tuhoavat puun sisältä käsin.
Tämä ei kuitenkaan ole vain puu -
vaan taisteluvalmis linnoitus.
Barrikadien takana virtaa piilotettu jakeluverkosto.
Sata litraa sadevettä pumppautuu tyvestä latvaan joka päivä.
Tämä vesi mahdollistaa toisen puolustuslinjan,
pihkan.
Se virtaa reikään -
ja torjuu hyökkääjän.
Se on ohjelmoitu jatkamaan kaivuuta, eikä pieni nestemäärä sitä pysäytä,
mutta puun pihkalla on toinenkin temppu hihassaan.
Kuivuessaan se kovettuu.
Se pysäyttää minkä vain kovakuoriaisen -
paikoilleen.
Männyt eivät kuitenkaan aina pysty tähän.
Ilmaston muuttuessa Tyynenmeren sääolosuhteet siirtyvät pohjoiseen.
Kalifornian metsissä aiemmin riehuneet myrskyt iskevät nyt -
Kanadan rannikolle.
Viime vuosina nämä puut ovat saaneet -
vain kaksi kolmasosaa normaalista sademäärästä.
Ilman pihkan tuotossa auttavaa vettä -
voimatasapaino on kallistunut kovakuoriaisten hyväksi.
Ne murtautuvat sisään,
ja toukat kulkevat puun jakelulinjojen läpi -
katkaisten sen vedensaannin.
Tämä on puun viimeinen kamppailu.
Metsä tekee kuolemaa hiljaisen huudon säestämänä.
Tarvitaan vain yksi kipinä.
Miljoona eekkeriä palaa 2 000-asteisena kuukausia.
Paikoittain yli 80 prosenttia näitä paloja ruokkivista puista on -
kuoriaisten tappamia keltamäntyjä.
Vaikka palavat metsät värjäävät San Franciscon taivaan oranssiksi,
puilla on toivon häivähdys.
Ne pakenevat hitaasti pohjoiseen turvaan,
jotkin jopa 1,5 kilometriä kolmivuosittain.
Männyt kasvavat nyt aiemmin niille liian kylmillä alueilla.
Puurajan siirtyessä pohjoiseen -
avautuu muille mahdollisuuksia seurata.
Sillä voi olla yllättäviä seurauksia.
Tämä peloton majavapari seuraa puiden marssia -
kulkien pohjoisemmaksi kuin yksikään majava ennen niitä.
Ne ovat Alaskan tundralla asti.
Tämä uusi naapurusto tarjoaa nyt kaiken, mitä ne tarvitsevat.
Niiden on rakennettava upouusi maja ja pato -
hampailla -
ja tassuilla.
Muutaman kuukauden kuluttua nämä niityt ovat -
arktisen talven jäisissä kourissa.
Selviytyäkseen näin pohjoisessa pato on rakennettava huolella.
Jos vettä patoutuu liikaa, maja voi täyttyä vedellä.
Jos sitä on liian vähän, lampi jäätyy ja ne jäävät jumiin sisään.
Se vaatii tasapainottelua tarkan rakentamisen ja jyrsimisen välillä.
Vain luonnonvoimat päättävät, onnistuvatko ne.
Talvi.
Selvisikö maja,
vai rakensivatko ne oman jäisen hautansa?
Ne onnistuivat. Se on täydellisesti rakennettu koti.
Se soveltuu uuden rajaseudun asunnoksi.
Vasta kevään saapuessa näemme, että padolla on ollut toinenkin vaikutus.
Majavamme ovat muuttaneet lampensa järveksi.
Se imee kevätauringon säteet lämmittäen jäisen maan sen alla.
Maaperän sulaessa lisää puroja virtaa ja lisää puita pääsee juurtumaan.
Siitä seuraa muuttavien majavien rakennusmateriaalien kultaryntäys.
Tämä koskematon maa muuttuu vilkkaaksi rajaseutuyhteisöksi.
Tämä orastava utopia ei ole kaikkea sitä, miltä näyttää.
Alaskan jäisessä suomaassa piilee synkkä salaisuus.
Kun se sulaa,
se vapauttaa metaania.
Metaani on kasvihuonekaasu, joka voi epävakauttaa ilmastomme.
Se sitoo ilmakehään jopa 80 kertaa enemmän lämpöä kuin hiilidioksidi,
mikä nopeuttaa maanalaisen jään sulamista.
Se taas voi vapauttaa lisää metaania -
luoden alati kohoavan lämpötilan noidankehän.
90 prosenttia ylimääräisestä lämmöstä päätyy takaisin valtameriimme.
Se synnyttää lisää hurrikaaneja -
ja paikoin jotain paljon salakavalampaa.
Hylätyn öljynporauslautan pilarit tarjoavat täydellisen alustan -
tälle polyypille.
Erinomaisesta sijainnistaan se etsii uusia paikkoja -
kloonin asettamiseksi.
Lämpenevässä valtameressä ei yhdeltä polyypiltä kestä kauaa -
polyyppiarmeijan luomiseen.
Se on vasta ensi askel niiden sinnikkäässä leviämisessä.
Muutaman viikon kuluttua kloonit alkavat muuttua.
Ne menettävät lonkeronsa ja muuttavat ruumiinsa pieniksi torneiksi.
Kustakin tulee tuotantolinja.
Poikasten liukuhihna.
Ylikalastetussa meressä on vähemmän saalistajia.
Niinpä näitä poikasia selviää ennätysmäärä.
Ne kasvavat aikuisiksi vain viikoissa.
Niistä tulee meduusoja.
Ilman kuorta tai luurankoa ne kestävät,
vaikka ilmastonmuutos tekee valtameristä yhä happamampia.
Ne ovat äärimmäisiä selviytyjiä.
Nämä yksinkertaiset hyytelömäiset olennot tuottavat lopulta lisää polyyppejä,
joilla jokaisella on valta luoda oma miljoonien klooniarmeija.
Muuttuvat valtameremme todistavat nyt sitä,
mitä jotkut tiedemiehet kutsuvat "liman nousuksi".
Meduusameriä.
Jyrsijämassoja.
Hyönteisparvia.
Ne varoittavat siitä,
että luonnon verkosto on murtumispisteessä.
Me kaikki alamme tuntea sen kerrannaisvaikutukset.
Silti on yhä keinoja hoitaa sairas planeettamme terveeksi.
Jaamme kotimme ainutlaatuisten lajien kanssa,
joiden kamppailu ruokkia perheensä,
pelastaa poikasensa -
ja suojella kotejaan -
voi auttaa luonnon verkostoa elpymään.
Ne ovat maailmamme voimakkaimmat parantajat.
Tulevaisuutemme on niiden käsissä.
Tekstitys: Antti Rinta-Loppi