Egy jeges-sziklás labirintus...
ahol a hőmérséklet -40 fok alá esik,
és akár tízméteres hótakaró borítja a tájat.
A Sziklás-hegység teleit nem könnyű túlélni.
De ez az élőlény...
erre a kihívásra született.
A számunkra veszélyes lejtők...
a rozsomákok játszóterei.
A vastag bundájáról könnyedén lepereg a hó.
A karmai mintha mászóvasak lennének.
A legzordabb teleket is átvészeli.
Gondtalanul lerázza magáról a havat.
De a magányos hegyi létnek megvannak a hátulütői.
Nem sok állat jár erre.
Egy éhes húsevőnek ez kihívást jelent.
Naponta akár 50 kilométer vándorol...
élelem után kutatva a felszínen...
és a hótakaró alatt.
De az eget is szemmel kell tartania.
Mert a hegycsúcsok halálos veszéllyel fenyegetnek.
A hónapok óta tartó havazások után a hegy hamarosan megszabadul a terhétől.
Egy fagyos, zord lavina.
Több mint 85 000 köbméter hó és jég...
zúdul le a hegycsúcsról...
akár 160 km/h-s sebességgel.
Minden állatnak, ami az útjába kerül...
a hó morajlása...
a halál hangját jelenti.
Ennek a szerencsés rozsomáknak viszont vacsorát jelent.
Szagot fog,
és munkához lát.
A lavina rossz hír egy szegény hegyi kecskének,
de az éhes rozsomák pontosan erre várt.
Ami másnak katasztrófa...
az neki maga a megváltás.
Az élet nem csak a világ szelíd oldalára támaszkodik.
A bolygónk haragjára is szüksége van.
ÉLŐ BOLYGÓNK
TÖRÉSPONT
A föld legpusztítóbb erői...
NARRÁTOR: CATE BLANCHETT
egyben életre is keltik a bolygónkat.
A vulkánok sok pusztítást okoznak.
De hatalmas mennyiségű gőzt is kibocsátanak.
Annyit, hogy az óceánjaink manapság olyan vízzel vannak tele,
ami egykor a föld belsejében volt.
A láva lehűl, új szárazföldeket alkotva.
Semmi sem csodásabb a vulkáni szigeteknél.
E távoli szigetvilágok felkavarják az óceáni áramlatokat,
tápanyagban gazdag vizeket hozva a felszínre,
amivel új életet teremtenek.
A felszínen...
és a mélyben egyaránt.
Az óceánok vulkáni szigetei valódi oázisok azoknak...
akik tudják, hol keressék őket.
Ez a fiatal pörölycápa első útjára indul,
több száz kilométert utazva part menti otthonától,
a végtelen Csendes-óceánon.
Talán még nem tudja, hová tart.
De van útmutatója.
Különös orrában hemzsegnek a receptorok,
amelyek érzékelik a vulkanikus tengerfenék mágneses jelét.
A kihűlt láva mutatja neki az utat az óceánon keresztül.
Csak követnie kell az orrát,
az ösztöneire hagyatkozva.
A Kókusz-szigetek,
egy ősi vulkán csúcsai, 3,5 km-re magaslanak a tengerfenéktől.
És a pörölycápának
hívogató jelzőfényként ragyognak az óceáni vadonban.
A közel 500 km-es út után megérdemel egy pihenőt.
Kiszemeli a Kókusz-szigetek egyik lakóját.
De ezúttal nem falatozni fog...
hanem felszolgálja a nasit.
Az első óceáni útja után tele van parazitákkal.
A sörtefogúfélék megrohamozzák, és kitisztítják az elfertőződött sebeket.
Az apró, masszírozó harapásaik...
lenyugtatják a cápát, míg lakmároznak, és begyógyítják a sebeit.
És ez pont időszerű,
ugyanis ez a vulkanikus csodaország nem csak egy cápagyógyfürdő.
Más utazókat is idevonzott ez a különleges találkozóhely...
és hatalmas cáparajt alkotva köröznek a vízben.
A tudósok azt gyanítják, hogy ez a pörölycápák nyári bálja...
ahol pihennek,
ismerkednek,
és ha szerencsések, párt találnak maguknak.
Az első bálozó csatlakozik a tánchoz,
ami egy új utazás kezdete lehet
az anyaság felé.
És mindezt a víz alatti, több millió év alatt keletkezett
vulkáni vonulatok teszik lehetővé.
Az óceánok adnak otthont
a bolygó legdurvább természeti jelenségeinek.
A napsütés a trópusokon a legerősebb,
ahol a hő nagy részét elnyelik az óceánok.
De a felmelegedő tengernek van egy kioldószelepe.
Az energiáját az égbolt felé vezeti, leadva a felesleges hőt,
és táplálva a föld legpusztítóbb viharait.
A hurrikánokat.
Ez a növekvő szörnyeteg mindenkinek megváltoztatja az életét,
aki az útjába kerül.
Egy miami parkban
Amerikai egyik legterritoriálisabb fajának egy példánya...
épp a területét védi.
Egy anolisz.
Kemény fickó.
Fekvőtámaszokkal fitogtatja az erejét,
hogy távol tartsa a riválisait a fájától.
Így több élelem és több nőstény marad neki.
De nem mindenki veszi az adást.
Egy betolakodó...
aki szemet vetett a fájára.
Vajon meggyőző a mozgása?
Nem is rossz.
A kemény fickónak meg kell mutatnia, ki a főnök.
Íme!
A hatalmi játszma végső lépése.
De ezt ketten is játszhatják.
Csak egy módon lehet eldönteni.
De míg harcolnak...
közeleg az óriási vihar.
Feliszkolnak a fákra...
hogy elmeneküljenek az árvíz elől.
Ahogy a vihar partot ér...
az anoliszok az ágakba kapaszkodnak.
Ha elengedik...
minden odavész.
A kemény fickó foggal-körömmel kapaszkodik a jövőjébe.
És a riválisa is küzd.
A bajnok megkapaszkodott és megvédte a területét.
Ezt a csatát...
csak a legerősebbek élik túl.
De ez törékeny győzelem.
Az ember okozta klímaváltozás erősebbé teszi a hurrikánokat...
és gyakoribbá.
E növekvő dühvel szembesülve, a gyíkok teste elkezdett átalakulni.
Lenyűgöző módon, alig pár generáció alatt
nagyobbak lettek a lábujjpárnáik, hogy jobban tudjanak kapaszkodni.
Egyelőre nem tudjuk, mit fog tenni velük a melegedő klíma.
A klímaváltozás azonban egyre szélsőségesebb időjárásokat okoz.
Egyes területeket árvizek sújtanak, más területek kiszáradnak.
A növekvő sivatagok egész kontinenseket változtatnak meg.
Az élőlényeknek alkalmazkodniuk kell, különben meghalnak.
Nyugat-Afrika, a Szaharától délre.
Az esős évszak kiszámíthatatlanná vált.
A nappali hőmérséklet eléri a 43 fokot...
kültéri kemencévé alakítva ezt a tüskés bozótos területet.
Erdőtüzek söpörnek végig a tájon...
fekete csontvázakat hagyva maguk után.
De egy csapat nem akarja elhagyni az otthonát.
A kicsinye gyorsan növekszik.
Szóval mindig éhes.
És itt a vadonban egyedül az eszes családja képes élelmet találni.
Megvan a trükkje, hogy kell kiszedni a gyapotfa magjait...
még ha kicsit szárazak is.
A túléléshez használnia kell a méretes agyát.
A példákból tanul.
Ígéretes diák.
De még dolgozik az alapokon.
A nemzedékeken át örökölt tudás és képességek
segítettek nekik a túlélésben ezen a kietlen tájon.
De ami nélkül nem boldogulnak, az a biztonságos ivóvíz.
Annak felkutatása a legfontosabb lecke a számukra.
A folyómeder teljesen kiszáradt.
Tudják, hol teremnek a legjobb gyümölcsök,
de még ők sem képesek vizet fakasztani a talajból.
De a nagyi 40 száraz évszak óta rója ezeket a pusztákat.
Ha bárki kivezetheti őket innen, az ő.
A családja követi őt.
Az otthonuk egyre szárazabb.
Az élőhelyük elvesztése és az orvvadászat miatt az elmúlt 30 évben
80%-kal csökkent a számuk.
Manapság a túlélőknek okosabbnak és rugalmasabbnak kell lenniük.
A nagyi elvezeti őket egy ivóhelyhez, amiben még nem csalódott.
De még ez a megbízható oázis is egy poshadó tócsává vált.
A víz ihatatlan.
A nagyi gödröt ás a pocsolya szélén.
Elkezd megtelni.
A homok megszűri a vizet.
A család csatlakozik.
A nagyi bölcsessége megmentette őket.
És a csöppség megtanult egy újabb létfontosságú leckét.
Ezen területek elsivatagosodása...
messzebbi tájakon is érezteti a hatását.
Még a bolygó másik felén is.
A növekvő sivatagok...
még több port és homokot pumpálnak a légkörbe,
amit a magaslati szelek magukkal visznek
a világ minden tájára.
A homok a sarkköröknél ellepi a gleccsereket és a jégsapkákat,
tompítva a fényüket.
Ezáltal jobban elnyelik a napsugarakat,
és a jeges vidékek felmelegednek.
A világ legnagyobb szárazföldi ragadozója egész nyáron éhezett,
a part mentén fosztogatva.
Beköszönt egy új évszak.
Elindul a jégmezők felé.
Csak akkor tud fókákra vadászni, amikor a jég elég vastag, hogy elbírja.
De ez az ősz meleg.
És a tenger még nem fagyott be.
És nem ő az egyetlen éhes vadász a környéken.
Több száz jegesmedve gyülekezik Kanada északi partjain,
a fagyra várva.
Egy kíváncsi kamasznak
lehetősége nyílik arra, hogy próbára tegye az erejét.
Mindkét féltonnás nehézsúlyú birkózó végzetes csapást tudna mérni...
ha komolyan harcolnának.
Bunyóval üti el az időt.
De még mindig éhes.
Csak egy hely maradt, ahol talán élelemre bukkanhat.
Hátat fordít a tengernek, és elindul a másik irányba.
A szárazföld belseje felé, az erdőbe.
Ki tudja, mit találhat itt?
Farkasok.
Falkában vadásznak.
Ők uralják az északi erdőket.
Mindennap járőröznek a 2500 négyzetkilométeres területükön...
élelem és betolakodók után kutatva.
E két faj általában nem keresztezi egymás útját.
De manapság egyre többször találkoznak.
A magányos farkasnak esélye sincs ellene.
De közeledik a falka.
Ki a nagykutya?
Vacsora vagy...
vagy halálos ellenfél?
Máshol könnyebb prédákat találhatnak.
A vakmerő medve nem hátrált meg, így győzelmet aratott.
Egyre többet vannak távol a jégmezőktől,
és kénytelenek megtalálni a helyüket ebben az új különös világban.
Ezúttal szerencséje volt a farkasok területén.
Egy jávorszarvastetem.
Ennyi élelemmel kihúzza addig, amíg újra befagy a tenger.
De nem minden teremtmény képes lépést tartani a gyorsan változó világgal.
A klímaváltozás egyre szélsőségesebb körülményeket teremt,
megszakítva az élet szövetének alapvető kötelékeit.
És olyan pusztítást okoz,
amire a legkevésbé számítanánk.
A Sierra Nevada erdeinek mélyén...
ez a fenyőfa ostrom alatt áll.
Az ellensége...
ez a fenyőszú.
Ez az apró orgyilkos a fa gyenge pontját keresi...
hogy lyukat fúrjon és petét rakjon.
Ha sikerrel jár, az éhes lárvái belülről pusztítják el a fát.
De ez nem csak egy fa.
Hanem egy harcra kész erőd.
A barikádok mögött rejtett vízvezetékek vannak.
Naponta 400 liter esővizet pumpálnak a gyökerektől a lombkoronáig.
Ez a víz egy másik védelmi vonalat táplál.
A gyantát.
Kifolyik a réseken.
És taszítja a betolakodót.
De az fúrásra született, és némi folyadék nem állíthatja meg.
De a fa gyantájának...
van egy trükkje.
Ahogy kiszárad,
megkeményedik.
Ami még a legelszántabb bogarakat is...
megállítja.
De a fenyők nem mindig védekeznek ilyen hatékonyan.
A klímaváltozás miatt a csendes-óceáni időjárási minták
északra tolódnak.
Az egykor a kaliforniai erdőkben uralkodó viharok
most Kanada partjain tombolnak.
Az elmúlt években a szokásos csapadék kétharmada érte ezeket a fákat.
Emiatt kevesebb gyantát tudtak termelni,
és az erőviszonyok a bogarak javára billentek.
Áttörik a védelmet.
A lárvák befúrják magukat a fák vízvezetékeibe...
elvágva a fa vízellátását.
Ez a fa haláltusája.
Némán sikoltva...
haldoklik az erdő.
Csak egy szikra kell hozzá.
Félmillió hektárnyi terület, ami hónapokon át ezer fokon ég.
Egyes helyeken a tűzvészt tápláló, kiszáradt fák több mint 80%-a
a fenyőszú áldozatául esett sárgafenyő.
Amikor a lángoló erdők narancssárgára festik San Francisco egét...
még akad egy reménysugár a fák számára.
Lassan a biztonságos, északi területekre vándorolnak.
Akár másfél km-t is megtesznek háromévente.
Olyan területeken nőnek, amelyek régen túl hidegek voltak nekik.
Ahogy észak felé haladnak...
más élőlények is követni kezdik őket,
ami meglepő következményekkel járhat.
Ez a két vakmerő hód követi a fák vonulását,
és északabbra merészkednek, mint bármelyik társuk korábban.
Egészen az alaszkai tundráig.
Ezen az új környéken minden megvan, ami csak kell, hogy lefoglalják magukat.
Új hódvárat és gátat kell építeniük.
A fogukkal...
és a mancsukkal.
Alig pár hónapon belül
ezek a rétek a fagyos sarkvidéki tél szorításába kerülnek.
Ennyire északon a túléléshez gondosan megépített gátra van szükség.
Ha túl sok vizet tart vissza, a víz elöntheti a várukat.
Ha viszont túl keveset, a kis tavuk megfagy, és bent ragadnak.
A mérnöki tervezés és a kitartó rágcsálás kényes egyensúlya.
És csakis a természeti erők döntenek a sikeréről.
Tél.
Kitartott a hódváruk?
Vagy a saját jeges sírjukat építették meg?
Sikerrel jártak.
Tökéletes otthont építettek.
Megfelel az új világuk elvárásainak.
Csak a tavasz beköszöntével látjuk, hogy a gátnak lett még egy következménye.
A hódjainknak sikerült egy egész tavat kialakítaniuk.
A tó magába szívja a napsugarakat, felmelegítve a fagyos talajt.
A talaj kiolvad, egyre több patak jelenik meg,
és egyre több fa tud gyökeret ereszteni.
Az építőanyagok aranyláza miatt
még több hód érkezik a délről.
Az érintetlen területeket új nyüzsgő közösségek lepik el.
De ez a virágzó utópia nem egész az, aminek látszik.
Alaszka fagyos mocsárvidéke sötét titkot rejteget.
Ahogy kiolvad...
metán szabadul fel.
Egy üvegházhatású gáz, ami felborítja a klímánk egyensúlyát.
Nyolcvanszor annyi hőt tart bent a légkörben, mint a szén-dioxid,
felgyorsítva a felszín alatti jég olvadását.
Ami még több metánt szabadíthat fel,
az egyre növekvő hőmérséklet ördögi köréhez vezetve.
Ennek a hőfeleslegnek a 90%-a
visszatalál az óceánokba,
ami még több hurrikánt idéz elő.
És bizonyos helyeken még alattomosabb következményekkel jár.
Egy elhagyott olajfúró torony lábain ez a kis csalánozó könnyedén lehorgonyoz.
Innen szúrja ki...
az újabb területeket,
ahol elhelyezhet egy klónt.
A melegedő óceánban nem tart sokáig egy csalánozó számára
egy klónsereg létrehozása.
De ez csak az első lépés a könyörtelen terjeszkedésükben.
Pár hét múlva a klónok elkezdenek átalakulni.
Elveszítik a csápjaikat, és apró tornyokká alakítják át a testüket.
Minden klón egy gyártósorrá válik.
Az utódok futószalagjává.
Egy meleg, túlhalászott óceánban kevesebb a ragadozó.
Így rekordszámú utódjuk tud életben maradni.
Pár hét alatt felnőtté válnak.
És medúza lesz belőlük.
Kagyló és csontváz nélkül azt is képesek túlélni,
hogy a változó klíma egyre savasabbá teszi az óceánjainkat.
A bolygó végső túlélői.
Ezek az egyszerű zselatinszerű lények még több csalánozót fognak létrehozni,
amelyek mind képesek lesznek újabb, több milliós klónseregeket alkotni.
A változó óceánjaink a tanúi lehetnek
annak a jelenségnek, amit a tudósok „a nyálkások felemelkedésének” neveznek.
Medúzatengerek.
Rágcsálólégiók.
Rovarrajok.
Arra figyelmeztetnek, hogy a természet hálózata
törésponthoz közeleg.
És ennek mindannyian elkezdtük érezni a hatását.
De még van esélyünk meggyógyítani a beteg bolygónkat.
Rendkívüli fajokkal osztozunk az otthonunkon.
A családjaik táplálásáért,
valamint az utódjaik és otthonaik védelméért folytatott küzdelmeik
helyrehozhatják a természet hálózatát.
Ők az élő bolygónk valódi gyógyítói.
A kezükben tartják a jövőnket.
A feliratot fordította: Kiss Hajnalka