En taggete labyrint av stein og is...
...der temperaturen synker til 40 minus,
og brutale snøstormer dumper ti meter med snø.
Vinter i Rocky Mountains er ikke for den feige.
Men for én skapning...
...er det dette han er bygd for.
Vi ser forræderske skråninger,
men denne jerven ser en lekeplass.
Den tykke pelsen tar unna snø som en vinterjakke.
Klørne graver seg inn som stegjern.
Han pløyer seg gjennom de hardeste vintre...
...og rister bare pelsen ubekymret.
Men ensomheten i fjellet har sine ulemper.
Det er få andre dyr her.
For en sulten kjøttspiser, er det en utfordring.
Han går over tre mil per dag...
...på søken etter et måltid over...
...og under snøen.
Men han må holde øye med himmelen også.
For toppene over kan bære på en dødelig trussel.
Etter måneder med mye snøfall, er fjellet i ferd med å losse.
En flom av frossen vold.
Rundt 85 000 kubikkmeter med snø og is...
...dundrer ned fra toppene...
...i opptil 160 km/t.
For så å si alle skapninger i dens vei, er den brølende snøen...
...lyden av selve døden.
Men for denne heldige jerven, er det en middagsbjelle.
Han får ferten av noe
og skrider til verket.
Et ras er nok dårlig nytt for en uheldig fjellgeit,
men det er det en sulten jerv har ventet på.
Den enes død...
...er hans brød.
For livet trenger ikke bare planetens myke side.
Det er også avhengig av dens raseri.
VÅR LEVENDE VERDEN
BRISTEPUNKTET
Jordens mest ødeleggende krefter...
FORTALT AV CATE BLANCHETT
...er kreftene som vekker planeten til live.
Vulkaner er store ødeleggere.
Men de slipper også ut store mengder damp.
Så mye at havene våre nå er fylt med vann
som før lå innelåst i jordens indre.
Lavaen deres avkjøles for å skape nytt land.
Det mest dyrebare landet, er vulkanøyer.
Disse avsidesliggende øygruppene rører i havstrømmene,
trekker opp næringsrikt vann fra dypet,
og tenner en eksplosjon av liv.
Både over...
...og under bølgene.
Vulkanøyer danner oaser av liv i havet...
...for dem som vet å finne dem.
Denne unge hammerhaien er på jomfrureisen sin,
hun reiser flere hundre kilometer fra barnerommet ved kysten
ut i det enorme Stillehavet.
Hun vet kanskje ikke hvor hun skal.
Men hun har en guide.
Den rare snuten hennes er full av reseptorer
som føler den magnetiske signaturen til den vulkanske havbunnen.
Avkjølt lava viser henne vei gjennom havet.
Hun må bare følge nesen...
...og la instinktet føre an.
Kokosøyene,
toppene av en eldgammel vulkan som står 3700 meter opp fra havbunnen.
For hennes sanser,
lyser den opp som et magnetisk fyrtårn i villmarken.
Etter en 500 kilometer lang reise, har hun fortjent et pitstop.
Så hun tar sikte på en spesifikk Kokos-beboer.
Men haien ser ikke på buffeen.
Hun serverer snacks.
Hennes første sjøreise har etterlatt henne full av parasitter.
Skyer av skjellfinnefisk plukker dem av og renser infiserte sår.
Bittene er som en minimassasje
som roer henne ned mens de spiser og hjelper henne å leges.
En betimelig tjeneste,
for dette vulkanske eventyrlandet er ikke bare et haispa.
Andre reisende har blitt trukket til dette spesielle møtestedet...
...og danner en stim på flere hundre som svømmer i ring.
Forskere tror denne samlingen er som hammerhaienes sommerball...
...der de slapper av...
...sosialiserer...
...og, hvis de er heldige, finner en make.
Når denne debutanten blir med på dansen...
...kan det være starten på en ny reise
mot morsrollen.
En reise muliggjort av undersjøiske vulkanske veier
det har tatt millioner av år å lage.
Havene våre er fortsatt hjem
for noen av jordens voldsomste naturfenomener.
Solens energi brenner sterkest i tropene,
der mye av varmen absorberes av havet.
Men disse varme havene har en ventil.
De overfører energien sin til himmelen og ventilerer overflødig varme
ved å mate de mest ødeleggende stormene på jorden.
Orkaner.
Dette voksende monsteret
vil forandre livene til alle som blir fanget i dens vei.
I en park i Miami,
holder en av USAs mest territorielle skapninger på...
...å markere reviret sitt.
Anole-iguan.
Tøffing.
Armhevingene viser styrken hans
og advarer rivaler om å holde seg unna treet hans.
Så han får mer mat og flere hunner.
Men ikke alle forstår beskjeden.
En inntrenger...
...som har sett seg ut tøffingens tre.
Klarer han å tvinge seg inn?
Ikke dårlig.
Tøffingen må vise ham hvem som er sjefen.
Se her.
Det ultimate iguan-makttrekket.
Men to kan leke den leken.
Bare én måte å løse dette på.
Men mens de kjemper...
...nærmer megastormen seg.
De løper mot tretoppene...
...for å unnslippe flommen som kommer.
Når stormen når land...
...klamrer anole-iguaner seg fast i høye greiner.
Mister de grepet,
mister de alt.
Tøffingens fremtid henger i en tynn fingernegl.
Og rivalen hans sliter også.
Mesteren har beholdt grepet og territoriet sitt.
I denne kampen...
...overlever bare de sterkeste.
Men det er en skjør seier.
I dag gjør menneskeskapte klimaendringer orkaner sterkere
og hyppigere.
Konfrontert med dette voksende raseriet, endrer disse øglenes kropper seg.
Utrolig nok, i løpet av få generasjoner,
har de utviklet større tåputer som gir et sterkere grep.
Hvor et varmere klima vil etterlate dem, vet vi ennå ikke.
Men vi vet at det vil presse været til å bli enda mer ekstremt.
Mens noen steder drukner, svis andre.
Voksende ørkener forandrer uttrykket til hele kontinenter.
Alt liv må tilpasse seg
eller dø.
Vest-Afrika, sør for Sahara-ørkenen.
Regntiden har blitt kaotisk og uforutsigbar.
Makstemperaturer på 43 grader...
...forvandler den tornete krattskogen til en åpen komfyr.
Skogbranner raser over området...
...og etterlater seg svertede skjeletter.
Men én gruppe vil ikke gi opp sitt gamle hjem.
Denne babyen vokser fort.
Så hun er alltid sulten.
Og hvis noen kan finne mat i denne villmarken,
er det hennes smarte familie.
Det er en kunst å trekke ut frøene fra en ullen kapokfrukt...
...selv om de er litt tørre.
For å overleve her, må hun bruke den store hjernen sin.
Hun lærer ved eksempel.
En lovende elev.
Men jobber enda med det grunnleggende.
Kunnskap og ferdigheter gått i arv gjennom generasjoner
har hjulpet disse overleverne å holde ut i dette uttørkede landskapet.
Men noe de ikke klarer seg uten,
er trygt drikkevann.
Og den viktigste lærdommen er hvor man finner det.
Elveleiet er knusktørt.
De vet kanskje hvor den beste frukten vokser.
Men selv familien hennes kan ikke trylle vann fra bakken.
Men bestemor har vandret på disse slettene i 40 tørkesesonger.
Hvis noen kan lede dem ut av dette, er det henne.
Og familien følger etter.
Hjemmet deres tørker ut.
Etter tap av habitat og krypskyting, har arten krympet med 80 % på 30 år.
Dagens overlevere må være smartere og mer tilpasningsdyktige enn før.
Bestemor leder troppen til et vannhull som aldri har sviktet.
Men selv denne pålitelige oasen har tørket til et stillestående basseng.
Vannet er udrikkelig.
Bestemor graver et hull ved kanten.
Det begynner å fylles.
Vann filtrert rent av sanden.
Familien blir med.
Bestemors visdom har reddet dem.
Og babyen har lært nok en viktig lekse for fremtiden.
Når denne delen av Afrika tørker ut...
...får det konsekvenser for livet langt unna.
Selv på motsatt side av planeten.
Når ørkener vokser,
kan de pumpe mer støv og sand ut i atmosfæren,
der vind i stor høyde fører det inn i værsystemer
som sprer seg over hele kloden.
Mot polene legger det seg på isbreer og iskalotter.
Det demper glansen,
absorberer mer solstråling...
...og varmer opp omkringliggende områder.
Verdens største landrovdyr har brukt en sulten sommer på
å jakte på mat langs kysten.
Nå endrer årstiden seg.
Han sjekker havisen.
Han når bare selene han helst vil spise
når isen er hard nok til å bære ham.
Men denne høsten er varm.
Og havisen er sen.
Og han er ikke alene om å være sulten på jakt.
Hundrevis av isbjørner samles på Canadas nordlige kyst
når isen skal fryse.
For en nysgjerrig ungdom,
er det en uimotståelig sjanse til å teste styrken sin.
Begge disse tungvekterne på 450 kilo kunne ha levert dødelige slag...
...om de sloss på ekte.
Sparring får tiden til å gå.
Men han er enda sulten.
Det er bare ett sted igjen hvor han kan finne noe å spise.
Han snur ryggen til havet og går den andre veien.
Inn i landet.
Mot skogen.
Hvem vet hva han finner her?
Ulver.
Flokkjegere.
De regjerer i skogene i nord.
De patruljerer daglig territoriet på 2500 kvadratkilometer...
...på jakt etter mat og inntrengere.
Ulver og isbjørner møtes vanligvis ikke.
Men nå for tiden skjer det hyppigere.
En ensom ulv er ingen match for en bjørn.
Men flokken nærmer seg.
Hvem er alfaen nå?
Er du et måltid...
...eller en dødelig trussel?
Det er enklere måltider andre steder.
Ved å ikke gi seg, vinner denne uredde bjørnen.
Tvunget til å tilbringe mer tid borte fra havisen,
må isbjørner finne sin plass i en merkelig, ny verden.
Hans satsing på ulveterritoriet ga resultater denne gangen.
Et forlatt elgkadaver.
Nok mat til å holde ham gående til havet fryser igjen.
Men ikke alle evner å holde tritt med sin raskt endrende verden.
Klimaendringene skaper stadig mer ekstreme forhold
og bryter grunnleggende forbindelser i livets nett.
Og det skaper kaos...
...på måter du minst forventer.
Dypt i hjertet av Sierra Nevada-skogen...
...er dette furutreet under beleiring.
Dets fiende,
en margborer.
Denne lille morderen leter etter en svakhet...
...å bore og legge eggene sine i.
Hvis hun lykkes, vil de sultne larvene ødelegge treet fra innsiden.
Men dette er ikke bare et tre.
Det er en kampklar festning.
Bak barrikadene strømmer skjulte forsyningslinjer.
380 liter regnvann pumpes daglig fra røttene til kronen.
Og dette vannet driver enda en forsvarslinje.
Harpiks.
Den flyter til riften.
Og avviser inntrengeren.
Hun er programmert til å bore videre, og litt væske stopper henne ikke.
Men treets harpiks...
...har enda et triks.
Når den tørker,
stivner den.
Den stopper selv de ivrigste billene...
...på deres vei.
Men de kan ikke alltid stille med et så sterkt forsvar.
Et klima i endring gjør at værmønstrene i Stillehavet flytter seg mot nord.
Stormer som en gang hersket over Californias skoger,
treffer nå den kanadiske kysten.
De siste årene har disse trærne bare fått to tredjedeler av den vanlige nedbøren.
Uten nok vann til å la harpiksen flyte...
...har maktbalansen falt i billenes favør.
De bryter inn i forsvaret.
Larvene deres går gjennom treets forsyningslinjer...
...og stopper vannet det trenger for å overleve.
Det er treets siste oppgjør.
Med et stille skrik...
...er skogen døende.
Alt som trengs, er en enslig gnist.
Fire tusen kvadratkilometer brenner ved 1100 grader i flere måneder.
Noen steder er mer enn 80 % av de døde trærne som driver ilden
gullfuruer drept av biller.
Men selv om skoger i brann maler San Franciscos himmel oransje...
...har trærne et glimt av håp.
De starter en sakte flukt nordover til trygghet.
Noen med en hastighet på 1,5 km hvert tredje år.
Furuer vokser på breddegrader som før var for kalde til at de kunne overleve.
Tregrensen går nordover...
...og gir andre en mulighet til å følge etter.
Det kan få overraskende konsekvenser for alle.
Dette paret av fryktløse bevere følger trærnes marsj,
de er pionerer som drar lenger nord enn noen bever før dem.
Så langt som til tundraen i Alaska.
Og dette nye nabolaget byr nå på alt de trenger for å sette i gang.
De må bygge sin nye hytte og demning.
Med tann...
...og med pote.
Om bare noen få måneder
vil disse engene være låst fast i en arktisk vinters frosne grep.
For å overleve så langt nord, må demningen bygges nøye.
Holdes for mye vann igjen, kan det drukne hytten deres.
For lite, og dammen fryser fast og stenger dem inne.
En delikat balanse mellom presisjon og ivrig gnaging.
Og bare elementene vil avgjøre om de får det til.
Vinter.
Har hytten deres seiret?
Eller har de bygget sin egen iskalde grav?
De har klart det.
Et perfekt utformet hjem.
Passende for en ny grense.
Først når våren kommer, ser vi at demningen har hatt en annen effekt.
Beverne har gjort dammen sin om til en innsjø.
Den absorberer vårsolen og varmer opp den frosne bakken.
Når jorda tiner, flyter flere bekker, og flere trær kan slå rot.
Et gullrush av byggemateriale
for flere bevere på vei opp sørfra.
Dette jomfruelige landet har blitt til et yrende grensesamfunn.
Men denne spirende utopien er ikke som man tror.
Alaskas frosne myrland har en mørk hemmelighet.
Når det tiner...
...frigjøres metan.
En drivhusgass som kan få klimaet ut av balanse.
Den fanger opptil 80 ganger mer varme i atmosfæren enn karbondioksid,
og påskynder tiningen av underjordisk is.
Som igjen kan frigjøre mer metan
i en ond sirkel av stadig økende temperaturer.
Nitti prosent av overskuddsvarmen
går tilbake til havene våre...
...noe som starter flere orkaner,
og noen steder noe mye mer lumsk.
Beina på en forlatt oljerigg
er det perfekte ankerpunktet for denne lille polyppen.
Fra sin uovertrufne posisjon,
ser den etter nye steder
å sette ut en klone.
I et varmere hav tar det ikke lang tid før én polypp
har skapt en hær av kloner.
Men det er bare første steg i deres nådeløse ekspansjon.
Etter noen få uker, begynner klonene å forvandle seg.
De mister tentaklene og gjør om kroppene til små tårn.
Hver klone blir en produksjonslinje.
Et transportbånd av babyer.
Et varmt og overfisket hav har færre rovdyr.
Så et rekordantall av disse babyene kan overleve.
De blir voksne på noen få uker.
De blir maneter.
Uten et skjell eller et skjelett, kan de holde ut,
selv om et endret klima gjør havene våre stadig surere.
Planetens ypperste overlevere.
Og disse enkle geléaktige skapningene vil til slutt produsere flere polypper.
Hver med makt til å skape sin egen hær av kloner i milliontall.
Våre hav i endring bærer nå vitnesbyrd
om det noen forskere kaller "slimets fremvekst".
Hav av gelé.
Legioner av gnagere.
Svermer av insekter.
Alle advarsler om at naturens nettverk nærmer seg bristepunktet.
Vi begynner å føle dominoeffektene.
Men det finnes fortsatt måter å pleie vår syke planet på.
Vi deler vårt hjem med ekstraordinære arter
hvis slit for å brødfø familiene sine...
...redde barna sine
og beskytte hjemmene sine
kan hjelpe naturens nettverk å komme seg.
Vår levende verdens mektigste helbredere.
De holder fremtiden vår i sine hender.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten