Un labirint zimțat de stâncă și gheață...
unde temperaturile ajung la minus 40 de grade,
iar viscole brutale depun zece metri de zăpadă.
Iarna în Munții Stâncoși nu e pentru cei slabi.
Dar o creatură
s-a născut anume pentru asta.
Unde noi vedem pante periculoase,
glutonul vede un loc de joacă.
Blana lui groasă împrăștie zăpada ca o geacă de iarnă.
Ghearele i se înfig ca niște crampoane de cățărător.
Își croiește drum prin cele mai grele ierni...
scuturând nepăsător din blană.
Dar singurătatea montană are și dezavantaje.
Mai sunt puține alte animale.
Iar pentru un carnivor înfometat, e o provocare.
Face până la 32 km într-o zi,
căutând hrană deasupra...
și sub zăpadă.
Dar trebuie să stea și cu ochii pe cer.
Pentru că piscurile de deasupra reprezintă o amenințare mortală.
După luni de ninsori abundente, muntele e pe cale să se descarce.
Un potop de violență înghețată.
Peste trei milioane de metri cubi de zăpadă și gheață...
prăbușindu-se pe culmi...
cu până la 160 km la oră.
Pentru orice creatură prinsă în calea ei,
zăpada urlătoare...
e sunetul morții însăși.
Dar pentru acest gluton norocos e o chemare la masă.
Se agață de un miros
și se apucă de treabă.
O avalanșă poate fi o veste proastă pentru o capră de munte ghinionistă,
dar e exact ce aștepta un gluton.
Dezastru pentru unii...
salvare pentru el.
Viața nu are nevoie doar de latura blândă a planetei.
Se bazează și pe furia ei.
O LUME VIE
PUNCTUL DE RUPERE
Forțele distructive de pe Pământ...
NARAT DE CATE BLANCHETT
...sunt aceleași forțe care aduc planeta noastră la viață.
Vulcanii sunt mari distrugători.
Dar eliberează și cantități mari de abur.
Atât de mult încât oceanele noastre sunt acum pline de apă,
cândva blocată în interiorul Pământului.
Lava lor se răcește pentru a crea pământ nou.
Nimic nu e mai prețios decât insulele vulcanice.
Aceste arhipelaguri izolate bruiază curenții oceanici,
extrăgând ape bogate în nutrienți din adâncuri,
declanșând o explozie de viață.
Atât deasupra,
cât și sub valuri.
Insulele vulcanice formează oaze de viață în Marele Albastru...
pentru cei care știu unde să le găsească.
Acest tânăr rechin-ciocan e în călătoria sa inițiatică,
străbătând sute de kilometri de la creșa de pe coastă,
în vastul Pacific.
Poate nu știe unde se duce.
Dar are un ghid.
Botul lui ciudat e plin de receptori
care pot detecta semnătura magnetică a fundului vulcanic.
Lava răcită îi indică drumul peste ocean.
Trebuie doar să-și urmeze nasul
și să lase instinctul să-l conducă.
Insula Cocos,
vârfurile unui vulcan antic care se ridică la 3.700 de metri de pe fundul oceanului.
Și, pentru simțurile lui,
se luminează ca o baliză magnetică în sălbăticie.
După o călătorie de 480 km, merită o oprire.
Așa că pune ochii pe un anume rezident din Cocos.
Dar rechinul nu se plimbă prin bufet.
Servește gustările.
Prima lui călătorie prin ocean l-a umplut de paraziți.
Nori de pești-fluture îi culeg și îi curăță cicatricile infectate.
Ronțăielile lor sunt ca un mini-masaj,
îl mențin calm în timp ce se hrănesc și îl ajută să se vindece.
Și este un serviciu punctual,
pentru că acest tărâm vulcanic nu e doar un spa pentru rechini.
Alți călători au fost atrași de acest loc special de întâlnire,
formând un grup de sute de exemplare.
Oamenii de știință bănuiesc că această adunare e ca balul de vară...
unde se relaxează,
socializează,
și, dacă au noroc, își găsesc un partener.
Pe măsură ce această debutantă se alătură dansului,
ar putea fi începutul unei noi călătorii
către maternitate.
O călătorie făcută posibilă de trasee vulcanice subacvatice,
create cu milioane de ani în urmă.
Oceanele noastre încă găzduiesc
unele dintre cele mai violente fenomene naturale.
Energia soarelui arde cel mai intens la tropice,
unde mare parte din căldura sa e absorbită de ocean.
Dar aceste ape care se încălzesc au o supapă de eliberare.
Transferându-și energia în cer, eliberează excesul de căldură
alimentând cele mai devastatoare furtuni de pe Pământ.
Uraganele.
Acest monstru în creștere
va transforma viețile tuturor celor prinși în calea sa.
Într-un parc din Miami,
una dintre cele mai teritoriale creaturi ale Americii
își marchează terenul.
Șopârla anole.
E un dur.
Flotările îi arată puterea,
avertizându-i pe rivali să se ferească de copacul lui.
Așa că face rost de mai multă hrană și femele.
Dar nu toți înțeleg mesajul.
Un intrus...
cu ochii pe copacul durului.
Are ce-i trebuie pentru a ataca?
Nu-i rău!
Durul trebuie să-i arate cine e șeful.
Iată!
Cea mai tare mișcare a șopârlei.
Dar doi pot juca acest joc.
Există o singură soluție.
Dar, în timp ce se luptă...
mega-furtuna se apropie.
Fug spre vârfurile copacilor...
ca să scape de inundația inevitabilă.
În timp ce furtuna ajunge la țărm...
șopârlele anole se agață de ramurile înalte.
Dacă pierd controlul,
pierd totul.
Viitorul durului atârnă de o unghie.
Și rivalul lui se chinuie.
Campionul și-a păstrat controlul și teritoriul.
În această luptă,
supraviețuiesc cei puternici.
Dar e o victorie fragilă.
Astăzi, schimbările climatice provocate de om fac uraganele mai puternice...
și mai frecvente.
În fața furiei crescânde, corpurile acestor șopârle se schimbă.
În mod remarcabil, în doar câteva generații,
au dezvoltat pernițe mai mari pentru a menține o priză mai puternică.
Încă nu știm ce se va întâmpla cu aceste creaturi.
Dar știm că încălzirea globală ne împinge clima la extreme și mai mari.
În timp ce unele locuri se inundă, altele se pârjolesc.
Deșerturile în creștere schimbă fața continentelor întregi.
Orice viață trebuie să se adapteze
sau să moară.
Vestul Africii, la sud de deșertul Sahara.
Sezonul ploios a devenit haotic și imprevizibil.
Maximele din timpul zilei de 40 de grade...
transformă acest tufiș spinos într-un cuptor în aer liber.
Incendiile distrug peisajul...
lăsând schelete înnegrite în urma lor.
Dar un grup nu renunță la vechea casă.
Puiul crește repede.
E veșnic flămând.
Și, dacă cineva găsește hrană în sălbăticia asta,
e familia sa deșteaptă.
Există un talent în a extrage semințele dintr-un fruct lânos de capoc...
chiar dacă sunt puțin uscate.
Ca să supraviețuiască aici, trebuie să-și folosească creierul.
Învață prin exemplu.
Un elev promițător.
Dar încă lucrează la elementele de bază.
Cunoștințele și aptitudinile transmise de-a lungul generațiilor
i-au ajutat pe acești supraviețuitori chiar și în acest peisaj desecat.
Dar singurul lucru de care nu se pot lipsi
e apa potabilă.
Și cea mai importantă lecție e unde să o găsească.
Albia râului e seacă.
Poate știu unde crește cel mai bun fruct.
Dar nici familia sa nu poate face ca apa să apară din piatră seacă.
Dar bunica a cutreierat aceste câmpii 40 de sezoane secetoase.
Dacă cineva îi poate scoate din asta, ea e aceea.
Și familia rămâne în urmă.
Căminul lor se usucă.
Pierderea habitatului și braconajul au dus la declinul acestei specii cu 80%
în ultimii 30 de ani.
Azi, supraviețuitorii trebuie să fie extrem de inteligenți și adaptabili.
Bunica conduce trupa la o adăpătoare care încă nu a dezamăgit-o.
Dar chiar și această oază de încredere
a secat și s-a transformat într-o baltă stagnantă.
Apa e de nebăut.
Bunica sapă o groapă lângă marginea piscinei.
Începe să se umple.
Apă purificată de nisip.
Familia se alătură.
Înțelepciunea bunicii i-a salvat.
Iar puiul a învățat încă o lecție crucială pentru viitorul său.
Pe măsură ce această parte a Africii se usucă,
are consecințe asupra vieții mult mai departe.
Chiar și în cealaltă parte a planetei.
Pe măsură ce cresc deșerturile,
pot pompa tot mai mult praf și nisip în atmosferă,
iar vânturile de la mare altitudine le duc în sistemele meteorologice,
care s-au răspândit în toată lumea.
Spre poli, se așează pe ghețari și calote glaciare.
Le estompează strălucirea,
absorbind mai multă radiație solară
și încălzind împrejurimile înghețate.
Cel mai mare prădător terestru a petrecut o vară înfometată
căutând hrană de-a lungul țărmului.
Acum se schimbă sezonul.
Verifică banchiza.
Poate ajunge la focile pe care preferă să le vâneze,
doar când gheața îl poate susține.
Dar toamna asta e caldă.
Și banchiza nu s-a format.
Și nu e singurul care vrea să vâneze.
Sute de urși polari se adună pe țărmul nordic al Canadei
pentru a aștepta înghețul.
Pentru un adolescent curios,
e o șansă irezistibilă să-și testeze forța.
Oricare dintre acești grei de 1.000 kg
ar putea da o lovitură fatală...
dacă ar lupta pe bune.
Trece timpul mai repede.
Dar tot flămând e.
A mai rămas un singur loc unde ar putea găsi ceva de mâncare.
Întoarce spatele mării și se îndreaptă în direcția opusă.
Pe continent.
Spre pădure.
Cine știe ce ar putea găsi aici?
Lupi.
Vânători în haite.
Conduc pădurile din nord.
Patrulează în fiecare zi teritoriul lor de 1.000 de kilometri pătrați...
în căutarea hranei și a intrușilor.
Lupii și urșii polari nu se întâlnesc de obicei.
Dar astăzi, întâlnirile sunt în creștere.
Un lup singuratic nu se compară cu un urs.
Dar haita se apropie.
Cine e cel mai bun acum?
Ești o masă...
sau o amenințare de moarte?
Sunt prăzi mai ușoare în altă parte.
Rămânând pe poziție, acest urs îndrăzneț câștigă.
Forțați să petreacă mai mult timp departe de banchiză,
urșii polari trebuie să-și găsească locul într-o lume nouă și ciudată.
Aventura lui pe teritoriul lupilor a dat roade de data asta.
Un cadavru de elan abandonat.
Suficientă hrană cât să-i țină de foame până îngheață iar marea.
Nu toate creaturile au abilitățile să țină pasul
cu lumea lor în schimbare rapidă.
Schimbările climatice creează condiții din ce în ce mai extreme,
rupând legăturile fundamentale din țesătura vieții.
Și provoacă haos...
în moduri la care nu te-ai aștepta.
În inima pădurii Sierra Nevada,
acest pin e sub asediu.
Dușmanul lui,
un gândac de pin occidental.
Asasinul acesta micuț caută o slăbiciune...
pentru a fora și a-și depune ouăle.
Dacă va reuși, larvele lui flămânde vor distruge copacul din interior.
Acesta nu e doar un copac.
E o fortăreață pregătită de luptă.
În spatele baricadelor curg linii de aprovizionare ascunse.
O sută de galoane de apă sunt pompate
de la rădăcini la coroană în fiecare zi.
Iar apa aceasta alimentează o altă linie de apărare.
Rășina.
Curge spre fisură.
Și respinge invadatorul.
E programat să continue forajul, iar puțin lichid nu-l va opri.
Dar rășina copacului...
are alt truc.
Când se usucă,
se întărește.
Oprește și cei mai hotărâți gândaci...
pe loc.
Dar pinii nu pot avea mereu o apărare atât de puternică.
Schimbările climatice deviază modelele meteorologice din Pacific
spre nord.
Furtunile care domneau cândva peste aceste păduri californiene
lovesc acum coasta canadiană.
În ultimii ani, acești copaci au primit doar două treimi din ploile obișnuite.
Fără suficientă apă pentru a le face rășina să curgă...
echilibrul puterilor a înclinat în favoarea gândacilor.
Barierele sunt sparte.
Și larvele fac tuneluri
prin liniile de aprovizionare ale copacilor,
oprind apa de care au nevoie pentru a supraviețui.
E ultima luptă a copacului.
Într-un țipăt tăcut...
pădurea moare.
E nevoie doar de o scânteie.
Un milion de acri arzând la 2.000 de grade, luni la rând.
În unele locuri, peste 80% din copacii morți
care alimentează incendiile
sunt pinii ponderosa uciși de gândaci.
Deși pădurile în flăcări vopsesc cerul portocaliu în San Francisco,
copacii au o rază de speranță.
Încep un exod lent spre nord, spre siguranță.
Unii, cu 1,6 km la fiecare trei ani.
Pinii cresc acum la latitudini cândva prea reci pentru a supraviețui.
Arborii înaintează spre nord,
deschizând oportunități pentru ca alții să îi urmeze
și ar putea avea consecințe surprinzătoare pentru toți.
Această pereche de castori îndrăzneți urmărește marșul copacilor,
mergând mai la nord decât orice alți castori dinaintea lor.
Până în tundra din Alaska.
Iar acest nou cartier oferă acum tot ce au nevoie pentru a fi ocupați.
Trebuie să construiască o vizuină și un baraj nou-nouțe.
Cu dinții...
și cu lăbuțele.
În doar câteva luni,
aceste pajiști vor fi în ghearele de gheață ale iernii arctice.
Pentru a supraviețui în nord, barajul lor are nevoie de o construcție atentă.
Dacă reține prea multă apă, vizuina lor se poate inunda.
Prea puțină și iazul lor va îngheța și îi va bloca înăuntru.
E un echilibru între inginerie de precizie
și ronțăială frenetică.
Și doar forțele naturii vor decide dacă au reușit.
Iarnă.
Vizuina lor a răzbit?
Sau și-au construit propriul mormânt de gheață?
Au reușit.
Un cămin perfect lucrat.
Potrivit pentru o nouă frontieră.
Doar când vine primăvara vedem că digul lor a avut un alt efect.
Castorii noștri și-au transformat iazul într-un lac.
Absoarbe soarele de primăvară, încălzind pământul înghețat de dedesubt.
Pe măsură ce solul se dezgheață,
curg mai multe râuri și mai mulți copaci pot prinde rădăcini.
O grămadă de materiale de construcție
pentru alți castori care vin din sud.
Transformând acest pământ virgin într-o comunitate de frontieră.
Dar această utopie în devenire nu e tot ce pare.
Mlaștinile înghețate din Alaska dețin un secret sumbru.
Când se dezgheață,
eliberează metan.
Un gaz cu efect de seră cu puterea de a ne dezechilibra climatul.
Reține de 80 de ori mai multă căldură în atmosferă decât dioxidul de carbon,
accelerând dezghețarea gheții subterane.
Care poate elibera mai mult metan
într-un cerc vicios de temperaturi în continuă creștere.
90% din excesul de căldură
ajunge în oceanele noastre,
alimentând mai multe uragane,
și, în unele locuri, ceva mult mai perfid.
Picioarele unei platforme petroliere abandonate oferă
punctul de ancorare perfect pentru acest polip mic.
Din locația sa principală,
caută noi locuri
pentru a depozita o clonă.
Într-un ocean care se încălzește, nu durează mult ca un polip
să creeze o armată de clone.
Dar acesta e doar primul pas în expansiunea lor neobosită.
După câteva săptămâni, clonele încep să se transforme.
Își pierd tentaculele și își transformă corpurile în turnuri minuscule.
Fiecare clonă devine o linie de producție.
O bandă transportoare de pui.
Un ocean cald și supra-pescuit are mai puțini prădători.
Astfel, acești pui pot supraviețui în număr record.
Devin maturi în doar câteva săptămâni.
Devin meduze.
Fără cochilie sau schelet, pot rezista
chiar și când schimbarea climei face oceanele și mai acide.
Supraviețuitorii supremi ai planetei.
Aceste creaturi gelatinoase vor produce în cele din urmă mai mulți polipi.
Fiecare cu puterea de a-și crea
propria armată de clone, cu milioane de exemplare.
Oceanele noastre schimbătoare sunt acum martorii
a ceea ce unii cercetători numesc „ascensiunea mâzgii”.
Oceane de meduze.
Legiuni de rozătoare.
Roiuri de insecte.
Toate avertismentele că țesătura naturii e în punctul de rupere.
Toți începem să simțim efectele secundare.
Dar mai există modalități de a îngriji planeta noastră bolnavă.
Ne împărțim căminul cu specii extraordinare
ale căror lupte să-și hrănească familiile,
să-și salveze puii
și să-și protejeze căminele
pot ajuta rețeaua naturii să se refacă.
Cei mai puternici vindecători ai lumii noastre.
Viitorul nostru e în mâinile lor.
Subtitrarea: Andra Foca