En taggig labyrint av sten och is...
...där temperaturen kan dyka ner till 40 minusgrader
och brutala snöstormar lämnar ett snödjup på nio meter.
Vintern i Klippiga bergen är inget för de veka.
Men för en varelse...
...är det vad han är skapt för.
Där vi ser förrädiska sluttningar,
ser järven en lekplats.
Hans tjocka päls stöter bort snö som en vinterjacka.
Hans klor gräver sig in som en klättrares stegjärn.
Han plöjer sig genom de strängaste vintrarna...
...med bara en bekymmersfri skakning.
Men ensamhet i bergen har sina baksidor.
Det finns få andra djur här.
För en hungrig köttätare är det en utmaning.
Han vandrar upp till 30 km på en dag...
...och söker efter en måltid ovanför...
...och under snön.
Men han måste hålla ett öga mot skyn också.
För på de höga bergstopparna ovanför finns ett dödligt hot.
Efter månader av kraftigt snöfall är berget på väg att lasta av.
En störtflod av fruset våld.
Över åttiofemtusen kubikmeter snö och is...
...dundrar ner för berget...
...i upp till 160 km i timmen.
För i stort sett alla djur i dess väg,
är den dånande snön...
...ljudet av döden själv.
Men för den tursamma järven är det en middagsklocka.
Han känner en doft
och sätter igång.
En lavin må vara dåliga nyheter för en oturlig bergsget...
...men det är precis vad en hungrig järv har räknat med.
Katastrof för vissa...
...är en räddning för honom.
Livet behöver inte bara vår planets mjuka sida.
Det är även beroende av dess vrede.
EN VÄRLD FULL AV LIV
BRISTNINGSGRÄNSEN
Jordens mest destruktiva krafter...
BERÄTTARE
...är samma krafter som väcker liv i vår planet.
Vulkaner kan förstöra mycket.
Men de släpper också ut stora mängder ånga.
Så mycket att våra hav nu är fyllda av vatten
som en gång fanns i jordens inre.
Deras lava svalnar och skapar ny mark.
Och den värdefullaste är vulkaniska öar.
Dessa avlägsna ögrupper rör om havsströmmarna,
drar upp näringsrikt vatten från djupet
och skapar en explosion av liv.
Både ovanför...
...och under vågorna.
Vulkaniska öar bildar oaser av liv i havet...
...för de som vet var de finns.
Den här unga hammarhajen är på sin jungfruresa
och reser hundratals kilometer från barnkammaren vid kusten
ut i det vidsträckta Stilla havet.
Hon kanske inte vet vart hon är på väg.
Men hon har en guide.
Hennes märkliga nos kryllar av receptorer
som kan upptäcka magnetismen i den vulkaniska havsbottnen.
Kyld lava visar vägen genom havet.
Hon behöver bara följa sin nos
och låta instinkten leda vägen.
Isla del Coco,
topparna av en uråldrig vulkan som reser sig 3 600 meter från havsbotten.
Och för hennes sinnen
lyser den upp som en magnetisk fyr i vildmarken.
Efter en 50 mil lång resa har hon förtjänat ett depåstopp.
Så hon siktar in sig på en särskild invånare.
Men hajen har inte tänkt äta.
Hon serverar snacks.
Hennes första havsresa har gjort henne full av parasiter.
Fjärilsfiskar plockar bort dem och rengör hennes infekterade ärr.
Nafsandet är som en minimassage
som håller henne lugn medan de äter och hjälper henne att läka.
Och det kommer lägligt,
för detta vulkaniska sagoland är inte bara ett haj-spa.
Andra resenärer har lockats till den här speciella mötesplatsen...
...och de bildar ett cirkulerande stim på flera hundra.
Forskare tror att den här samlingen är som hammarhajarnas bal...
...där de slappnar av...
...umgås...
...och om de har tur, hittar en partner.
När den här debutanten ger sig in i dansen,
kan det bli början på en ny resa
mot moderskapet.
En resa som möjliggjorts av vulkaniska spår under vattnet
som skapats under miljontals år.
I våra hav finns fortfarande
några av planetens våldsammaste naturfenomen.
Solens energi bränner som starkast i tropikerna
där mycket av dess värme absorberas av havet.
Men haven som värms upp har en övertrycksventil.
De överför sin energi till himlen och släpper ut sin överskottsvärme
genom att livnära jordens mest förödande stormar.
Orkaner.
Detta växande monster
kommer att förändra livet för alla som hamnar i dess väg.
I en park i Miami
markerar en av USA:s mest territoriella varelser...
...sitt revir.
Anolisödlan.
En tuffing.
Med armhävningarna visar han sin styrka
och varnar rivalerna att hålla sig ifrån hans träd.
Så att han får mer mat och fler honor.
Men alla förstår inte budskapet.
En inkräktare...
...med ögonen på tuffingens träd.
Har han vad som krävs?
Inte illa.
Tuffingen måste visa vem som bestämmer.
Skåda.
Det ultimata ödlemaktdraget.
Men fler kan spela det spelet.
Det finns bara en lösning.
Men medan de strider...
...närmar sig megastormen.
De skyndar mot trädtopparna...
...för att undkomma översvämningen.
När stormen når land...
...klamrar sig anolisödlorna fast vid grenar.
Tappar de greppet...
...så förlorar de allt.
Tuffingens framtid hänger på en nagel.
Och hans rival kämpar också.
Mästaren har behållit sitt grepp och sitt revir.
I den här kampen...
...överlever bara de starkaste.
Men det är en bräcklig seger.
Den människoskapade klimatförändringen gör nu orkaner starkare
och mer frekventa.
Att ställas inför denna växande vrede, har fått ödlornas kroppar att förändras.
Det är anmärkningsvärt att de, på bara några generationer,
har utvecklat större trampdynor på tårna för att få ett starkare grepp.
Hur klimatförändringen kommer att påverka dessa varelser vet vi inte än.
Men vi vet att den pressar vårt väder att bli ännu mer extremt.
Vissa ställen drunknar, andra blir svedda.
Växande öknar förändrar hela kontinenter.
Allt liv måste anpassa sig
eller dö.
Västafrika, söder om Saharaöknen.
Regnperioden har blivit oberäknelig och oförutsägbar.
Dagstemperaturer på 43 grader...
...förvandlar den här vassa snårskogen till en utomhusugn.
Skogsbränder river upp landskapet...
...och lämnar sotade skelett efter sig.
Men en grupp överger inte sitt gamla hem.
Den här bebisen växer snabbt.
Så hon är alltid hungrig.
Och om nån kan hitta mat i den här vildmarken,
är det hennes familj.
Det krävs viss talang för att få ut fröna ur en ullig kapokfrukt...
...även om de är lite torra.
För att överleva här måste hon använda sin stora hjärna.
Hon lär sig genom att härma andra.
En lovande elev.
Men hon jobbar på grunderna.
Kunskap och färdigheter som gått i arv i generationer
har hjälpt de här överlevarna att bo kvar även i detta torra landskap.
Det enda de inte klarar sig utan
är rent dricksvatten.
Den viktigaste läxan är var det finns.
Flodbädden är snustorr.
De kanske vet var de bästa frukterna fortfarande växer.
Men inte ens hennes familj kan trolla fram vatten ur marken.
Men mormor har strövat omkring här i 40 torrperioder.
Om nån kan leda dem ur det här, så är det hon.
Och familjen följer efter.
Deras hem håller på att torka ut.
Förlust av livsmiljöer och tjuvjakt har fått arten att minska med 80 procent
de senaste 30 åren.
Idag måste överlevare vara smartare och mer anpassningsbara än nånsin.
Mormor leder truppen till ett vattenhål som aldrig har svikit henne.
Men även denna pålitliga oas har torkat till en stagnerad pöl.
Vattnet är odrickbart.
Mormor gräver ett hål nära pölens kant.
Det börjar fyllas.
Det är vatten som filtrerats av sanden.
Familjen ansluter sig.
Mormors visdom har räddat dem.
Och bebisen har lärt sig ännu en viktig läxa inför framtiden.
När den här delen av Afrika torkar ut...
...får det konsekvenser för livet långt bortom den.
Till och med på andra sidan planeten.
När öknar växer,
kan de pumpa ut mer damm och sand i atmosfären
där höghöjdsvindar bär med det in i vädersystem
som sprider sig över jorden.
Närmre polerna hamnar det på glaciärer och istäcken.
Deras glans dämpas,
de absorberar mer solstrålning...
...och värmer upp sina isiga omgivningar.
Världens största landrovdjur har tillbringat en hungrig sommar
med att söka föda längs kusten.
Nu förändras årstiden.
Han undersöker havsisen.
Han når bara sälarna han helst äter
när den fryst tillräckligt för att bära upp honom.
Men hösten är varm.
Och havsisen är sen.
Och han är inte den enda som vill kunna jaga.
Hundratals isbjörnar samlas på Kanadas norra stränder
för att vänta på isen.
För en nyfiken yngling
är det en oemotståndlig chans att testa sin styrka.
Båda dessa tungviktare på 500 kg
kunde få in ett dödligt slag...
...om de slogs på riktigt.
Sparring får tiden att gå.
Men han är ändå hungrig.
Det finns bara ett ställe kvar där han kan hitta nåt att äta.
Han vänder ryggen mot havet och går åt andra hållet.
Inåt land.
Mot skogen.
Vem vet vad han kan hitta?
Vargar.
Flockjägare.
De styr i de norra skogarna.
De patrullerar sitt revir på 2 500 km2 varje dag...
...i jakt på mat och inkräktare.
Vargar och isbjörnar träffas vanligtvis inte.
Men nu för tiden sker det allt oftare.
En ensam varg är ingen match för en björn.
Men flocken närmar sig.
Vem har övertaget nu?
Är du en måltid...
...eller ett hot?
Det finns enklare mål nån annanstans.
Genom att stå på sig vinner den här orädda björnen.
När de tvingas tillbringa mer tid borta från havsisen,
måste isbjörnar hitta sin plats i en märklig ny värld.
Hans chansning på vargrevir har lönat sig den här gången.
Ett övergivet älgkadaver.
Tillräckligt med mat tills havet fryser igen.
Men alla har inte förmågan att hänga med i sin föränderliga värld.
Klimatförändringen skapar allt mer extrema förhållanden,
och bryter viktiga kopplingar i livsnäten.
Och det orsakar kaos...
...på sätt man minst anar.
Djupt i hjärtat av skogen i Sierra Nevada...
...är den här tallen under belägring.
Dess fiende,
en dendroctonus brevicomis.
Den här lilla lönnmördaren letar efter en svaghet...
...att borra in sig och lägga sina ägg.
Lyckas hon, kommer hennes hungriga larver att förstöra trädet från insidan.
Men det här är inte bara ett träd.
Det är ett stridsklart fort.
Bakom barrikaderna flödar dolda matarledningar.
Fyrahundra liter regnvatten pumpas från dess rötter till kronan varje dag.
Det här vattnet driver ännu ett försvar.
Kåda.
Den flödar till springan...
...och stöter bort inkräktaren.
Hon är programmerad att fortsätta borra, och lite vätska stoppar inte henne.
Men trädets kåda
har ett till knep.
När den torkar,
stelnar den.
Det stoppar även de mest ihärdiga barkborrar...
...i handlingen.
Men tallarna har inte alltid ett så kraftfullt försvar.
Ett klimat i förändring ser att Stilla havsvädret
drar sig norrut.
Stormar som en gång rådde i dessa kaliforniska skogar
drabbar nu Kanadas kust.
På senare år har träden bara fått två tredjedelar av sin normala nederbörd.
Utan vatten för att producera kåda...
...har maktbalansen tippat till barkborrarnas fördel.
De tar sig igenom försvaret.
Deras larver gör tunnlar genom trädets matarledningar...
...och blockerar vattnet det behöver för att överleva.
Det är trädets sista kamp.
I ett tyst skrik...
...dör skogen.
Allt som krävs är en enda gnista.
Fyrahundratusen hektar som brinner i 1 000 grader i månader i sträck.
På vissa ställen är mer än 80 procent av de döda träden i bränderna
gultall som dödats av barkborrar.
Men även när brinnande skogar målar San Franciscos himmel orange...
...har träden en strimma av hopp.
De påbörjar en långsam flykt norrut mot säkerhet.
Några med en hastighet på 1,5 km vart tredje år.
Tallar växer nu på breddgrader som en gång var för kalla för att de skulle överleva.
När trädgränsen rör sig norrut...
...öppnar det möjligheter för andra att följa med...
...vilket kan få överraskande konsekvenser för oss alla.
Detta par djärva bävrar följer trädens marsch,
och tar sig längre norrut än någon bäver gjort förut.
Så långt som Alaskas tundra.
Och det nya området ger dem nu allt de behöver för att sätta igång.
De måste bygga sin nya hydda och damm.
Med tand...
...och tass.
Om bara några få månader...
...kommer ängarna att vara fast i den arktiska vinterns frusna grepp.
För att överleva så här långt norrut måste dammen byggas noggrant.
Håller den tillbaka för mycket vatten, kan det dränka hyddan.
För lite, så fryser deras damm igen och stänger in dem.
Det är en fin balans mellan teknik
och våldsamt gnagande.
Bara elementen avgör om de gjort rätt.
Vinter.
Har hyddan klarat sig?
Eller har de byggt sin egen isiga grav?
De har lyckats.
Ett perfekt byggt hem...
...lämpligt för ett nytt gränsområde.
Först när våren kommer ser vi att deras damm har haft en annan effekt.
Våra bävrar har gjort dammen till en sjö.
Den absorberar vårsolen och värmer upp den frusna marken.
När jorden tinar flödar fler bäckar, och fler träd kan slå rot.
En guldrush av byggmaterial
för fler bävrar som flyttar söderifrån.
De förvandlar den här outnyttjade marken till ett livligt gränssamhälle.
Men den här spirande utopin är inte vad den verkar.
Alaskas frusna myrmark har en mörk hemlighet.
När den tinar...
...avger den metan.
En växthusgas som kan få vårt klimat ur balans.
Den stänger in upp till 80 gånger mer värme i atmosfären än koldioxid.
Då smälter den underjordiska isen snabbare.
Det kan släppa ut ännu mer metan
i en ond cirkel av ständigt stigande temperaturer.
Nittio procent av överskottsvärmen
återgår till våra hav...
...som ger liv åt fler orkaner,
och på vissa ställen, något mycket lömskare.
Benen på en övergiven oljerigg
är en perfekt fästpunkt för denna lilla polyp.
Från sitt toppläge...
...letar den efter nya platser
att placera en klon.
I ett hav som blir allt varmare, tar det inte lång tid för en enda polyp
att skapa en klonarmé.
Men det är bara första steget i deras obevekliga expansion.
Efter några veckor börjar klonerna förvandlas.
De förlorar sina tentakler och gör om sina kroppar till små torn.
Varje klon blir en produktionslinje.
Ett löpande band av bebisar.
Ett varmt och överfiskat hav har färre rovdjur.
Därför kan rekordmånga av de här bebisarna överleva.
De blir vuxna på bara några veckor.
De blir maneter.
Utan ett skal eller ett skelett kan de överleva
även när klimatförändringar gör våra hav allt surare.
De är planetens ultimata överlevare.
Dessa enkla geléaktiga varelser kommer så småningom att producera fler polyper.
Alla har kraften att skapa sin egen armé av kloner på flera miljoner.
Våra föränderliga hav vittnar nu
om vad vissa forskare kallar "slemmets uppgång".
Hav fulla av maneter.
Legioner av gnagare.
Svärmar av insekter.
Allt detta varslar om att naturens nätverk är på bristningsgränsen.
Vi börjar alla känna av kedjereaktionerna.
Men det finns fortfarande sätt att vårda vår sjuka planet.
Vi delar vårt hem med extraordinära arter
vars kamp för att försörja sina familjer...
...rädda sina barn
och skydda sina hem
kan hjälpa naturens nätverk att återhämta sig.
De är vår levande världs mäktigaste helare.
De har vår framtid i sina händer.
Undertexter: Sabina Svensson