Зубчастий лабіринт із каменю й льоду...
де температура падає до 40 градусів морозу,
а люті хуртовини навалюють метр снігу.
Зима в Скелястих горах не для слабкодухих.
Але одна істота...
просто створена для неї.
Де ми бачимо підступні схили,
ця росомаха бачить ігровий майданчик.
Її густе хутро скидає сніг, як зимова куртка.
Її пазурі впиваються, як кішки альпініста.
Вона переживає найсуворіші зими...
безтурботно обтрушуючи хутро.
Але усамітнення в горах має свої недоліки.
Інших тварин тут мало.
А для голодного м’ясоїда це проблема.
Росомаха долає до 30 км за день...
у пошуках їжі над...
і під снігом.
Але їй треба й угору поглядати.
Бо вершини, що височіють над нею, таять смертельну загрозу.
Після місяців сильних снігопадів гора скоро скине тягар.
Лавина крижаного насильства.
Близько 100 мільйонів літрів снігу й льоду...
з гуркотом падають з вершин...
зі швидкістю до 150 км/год.
Майже для будь-якої істоти на її шляху
гуркіт снігу...
це звук самої смерті.
А для цієї везучої росомахи це запрошення на вечерю.
Вона вловлює запах
і стає до роботи.
Лавина — погана новина для нещасного гірського козла,
а голодна росомаха на неї розраховувала.
Що для когось лихо...
для неї — порятунок.
Бо для життя потрібні не лише лагідні риси планети.
А і її лють.
НАШ ЖИВИЙ СВІТ
ПЕРЕЛАМНИЙ МОМЕНТ
Найруйнівніші сили на Землі...
ОПОВІДАЧКА — КЕЙТ БЛАНШЕТТ
...це ті ж сили, що дарують планеті життя.
Вулкани — сильні руйнівники.
А ще вони випускають величезну кількість пари.
Стільки, що наші океани тепер заповнені водою,
колись замкненою в надрах Землі.
Лава остигає і створює нову землю.
Вулканічні острови грають вагому роль.
Ці віддалені архіпелаги збовтують океанські течії,
піднімаючи з глибин багаті на поживні речовини води
і спричиняючи вибух життя.
І над...
і під хвилями.
Вулканічні острови утворюють оази життя в океані...
для тих, хто знає, де шукати.
Ця молода акула-молот у своєму першому плаванні
долає сотні кілометрів
від свого прибережного розплідника до безмежного Тихого океану.
Вона не знає, куди прямує.
Але в неї є провідник.
Її дивна морда рясніє рецепторами,
які можуть виявляти магнітні сигнатури вулканічного дна.
Охолоджена лава вказує їй шлях через океан.
Їй треба лише пливти за носом
і прислухатися до інстинкту.
Кокосовий острів,
вершини древнього вулкана, що піднімаються на 3,5 км від дна океану.
Для неї
він світиться як магнітний маяк у пустелі.
Після 500-кілометрової подорожі вона заслужила пітстоп.
Тож націлюється на певного мешканця Кокосового острова.
Але акула не шукає харч.
Вона сама подає закуски.
Після першої океанської подорожі вона всіяна паразитами.
Хмари рибок-метеликів знімають їх і очищають її інфіковані шрами.
Їхні покуси схожі на мінімасаж,
що заспокоює її, поки вони лікують її та їдять.
І це своєчасна послуга,
бо ця вулканічна країна чудес — це не просто курорт для акул.
Це особливе місце зустрічі притягує й інших мандрівників...
які, кружляючи, утворюють косяк із сотень особин.
Вчені підозрюють, що це зібрання схоже на літній бал акул-молотів...
де відпочивають...
спілкуються...
і, якщо пощастить, знаходять собі пару.
Ця дебютантка пускається в танок...
можливо, починаючи новий шлях
до материнства.
Ця подорож стала можливою завдяки підводним вулканічним шляхам,
які створювалися мільйони років.
Наші океани досі є домом
для найжорстокіших природних явищ планети.
Сонце найсильніше пече в тропіках,
де велика частка його тепла поглинається океаном.
Але ці теплі моря мають випускний клапан.
Передаючи свою енергію в небо, вони виділяють надлишок тепла,
підживлюючи найспустошливіші шторми на Землі.
Урагани.
Цей монстр росте
і скоро переверне життя всіх на своєму шляху.
У парку Маямі
одна з найбільш територіальних істот Америки...
мітить свою територію.
Ящірка аноліc.
Громило.
Відтискається, щоб показати силу
й відвадити суперників від свого дерева.
Так йому дістанеться більше їжі й більше самок.
Попередження розуміють не всі.
Незваний гість...
поклав око на дерево громила.
Прийом для вторгнення є?
Непогано.
Громило має показати, хто тут головний.
Дивися.
Найпотужніший прийом ящірки.
У цю гру можуть грати двоє.
Є лише один спосіб це вирішити.
А поки вони б’ються...
наближається мегашторм.
Вони мчать у верховіття...
щоб втекти від неминучої повені.
Коли шторм сягає берега...
аноліси чіпляються за високі гілки.
Якщо відпустять...
втратять усе.
Майбутнє громила висить на кігтику...
Нелегко і його супернику.
Чемпіон втримався і втримав свою територію.
У цій битві...
виживають лише найсильніші.
Але це крихка перемога.
Через антропогенні зміни клімату урагани стають сильнішими
і частішими.
Щоб витримувати таке буйство, тіла цих ящірок змінюються.
Дивовижно, що всього за кілька поколінь
у них розвинулися більші подушечки пальців для міцнішого зчеплення.
Куди потепління клімату приведе цих істот, ми ще не знаємо.
Але ми знаємо, що воно кидає нашу погоду в ще більші крайнощі.
Одні місця потопають, інші — вигорають.
Пустелі ростуть і змінюють вигляд цілих континентів.
Усе життя має адаптуватися
або померти.
Західна Африка, на південь від пустелі Сахара.
Сезон дощів став непостійним і непередбачуваним.
Денна температура 43 градуси...
перетворює цей тернистий чагарник на пічку під відкритим небом.
Лісові пожежі прорізають ландшафт...
лишаючи за собою почорнілі скелети.
Та одна група не відмовиться від свого старого дому.
Це дитинча швидко росте.
Воно завжди голодне.
А якщо хтось і може знайти їжу в цій пустелі,
це його мудра сім’я.
Є трюк, як діставати насіння із пушистого плода капок...
навіть якщо й трохи сухе.
Щоб вижити тут, йому треба думати своїм великим мозком.
Воно вчиться на прикладі.
Перспективний учень.
Але досі закріплює основи.
Знання і навички, що передаються з покоління в покоління,
допомогли тим, хто вижив, втриматися навіть у цьому висушеному ландшафті.
Але єдине, без чого їм не обійтися,
це чиста питна вода.
І найважливіший урок — де її знайти.
Русло річки пересохло.
Вони знають, де знайти найкращі плоди.
Та навіть ця сім’я не може начарувати воду з-під землі.
Але бабуся блукала цими рівнинами 40 сухих сезонів.
Якщо хтось і може знайти вихід, то це вона.
І сім’я іде слідом.
Їхній дім висихає.
Через втрату оселища і браконьєрство
цей вид скоротився на 80 % за останні 30 років.
Сьогодні ті, хто вижили, мають стати розумнішими й адаптивнішими.
Бабуся веде загін до водопою, який її ще не підводив.
Але навіть ця надійна оаза висохла й перетворилася на застійний ставок.
Цю воду пити не можна.
Бабуся копає ямку на краю ставка.
Вона наповнюється.
Вода очищена піском.
Сім’я долучається.
Бабусина мудрість їх врятувала.
І дитинча отримало важливий урок для свого майбутнього.
Висихання цієї частини Африки...
має наслідки для життя далеко за її межами.
Навіть з іншого боку планети.
Пустелі ростуть
і тепер викачують все більше пилу й піску в атмосферу...
де висотні вітри несуть його в погодні системи
і поширюють по всьому світу.
Біля полюсів він осідає на льодовиках і крижаних шапках.
Матує їхній блиск, поглинає більше сонячного випромінювання...
і нагріває їхнє крижане середовище.
Найбільший у світі наземний хижак провів голодне літо,
шукаючи їжу на узбережжі.
Тепер сезон змінюється.
Він пробує морський лід.
Щоб він дістався до тюленів, на яких полює,
замерзлий лід має його витримувати.
Але ця осінь тепла.
І морський лід запізнюється.
А він не єдиний прагне полювати.
Сотні білих ведмедів збираються на північних берегах Канади
і чекають замерзання.
Для допитливого підлітка
це спокусливий шанс випробувати свої сили.
Ці півтоннові важковаговики могли б завдати смертельного удару...
якби билися по-справжньому.
Спаринги вбивають час.
Та він досі голодний.
Залишилося лиш одне місце, де він може знайти щось поїсти.
Він повертається спиною до моря і йде в інший бік.
Углиб суші.
До лісу.
Хтозна, що тут можна знайти?
Вовки.
Зграйні мисливці.
Вони панують у північних лісах.
Щодня патрулюють територію площею 250 тисяч гектарів...
у пошуках їжі та незваних гостей.
Вовки і білі ведмеді зазвичай не перетинаються.
Та сьогодні кількість зустрічей зростає.
Самотній вовк не рівня ведмедеві.
Але підоспіває зграя.
Хто тепер ватажок?
Ти харч...
чи смертельна загроза?
Деінде їжу можна легше дістати.
Цей безстрашний ведмідь відстояв своє і переміг.
Змушені віддалятися від морського льоду,
білі ведмеді мають знайти своє місце в дивному новому світі.
Цього разу його авантюра на території вовків окупилася.
Покинута туша лося.
Достатньо їжі, щоб протриматися, доки море не замерзне.
Але не всі істоти встигають за світом, що швидко змінюється.
Зміни клімату створюють дедалі екстремальніші умови,
розриваючи фундаментальні зв’язки в павутинах життя.
І це спричиняє хаос...
у спосіб, який ви й не очікували.
У самому серці лісу Сьєрра-Невада...
ця сосна
в облозі.
Це ворог,
західний сосновий жук.
Ця крихітна вбивця шукає слабке місце...
щоб залізти всередину й відкласти яйця.
Якщо цій самці це вдасться, її голодні личинки знищать дерево зсередини.
Але це не просто дерево.
Це боєздатна фортеця.
За її барикадами протікають приховані канали постачання.
Сотні літрів дощової води перекачуються від коріння до крони щодня.
І ця вода забезпечує ще одну лінію захисту.
Смола.
Яка тече до пролому.
І відганяє зломщиків.
Жук запрограмований на буріння, і трохи рідини його не зупинить.
Але в смоли дерева...
є ще один трюк.
Висихаючи,
вона твердне.
Зупиняючи навіть найрішучіших жуків...
на півдорозі.
Сосни не завжди можуть тримати таку міцну оборону.
Через зміну клімату тихоокеанські погодні умови
зміщуються на північ.
Шторми, які колись панували в лісах Каліфорнії,
тепер обрушуються на узбережжя Канади.
За останні роки ці дерева отримали лише дві третини звичайної норми опадів.
Для підтримки потоку смоли бракує води...
і баланс сил змінився на користь жуків.
Вони проривають захист.
Їхні личинки лазять каналами живлення дерев...
відрізаючи їх від життєдайної води.
Це для дерева останній рубіж.
З німим криком...
ліс гине.
Вистачить однієї іскри.
Пів мільйона гектарів палають при 1000 градусах місяцями поспіль.
У деяких місцях понад 80 % мертвих дерев, що живлять ці пожежі,
це сосна жовта, знищена жуками.
Навіть коли пожежі фарбують небо Сан-Франциско оранжевим...
у дерев є проблиск надії.
Вони починають повільний відхід на північ у безпечне місце.
Десь по півтора кілометра що три роки.
Тепер сосни ростуть у широтах, які були надто холодні для виживання.
Лінія дерев сунеться на північ...
запрошуючи інших робити те саме...
що може мати дивовижні наслідки для всіх нас.
Ця пара безстрашних бобрів слідує за деревами,
заходячи так далеко на північ, де бобри ще ніколи не бували.
Аж до тундри Аляски.
У цій новій окрузі тепер є все необхідне для їхньої роботи.
Вони мають побудувати собі новеньку хатинку і греблю.
Зубами...
і лапами.
За кілька коротких місяців
ці луки опиняться в крижаних лещатах арктичної зими.
Щоб вижити так далеко на півночі, греблю треба будувати продумано.
Якщо затримає забагато води, може затопити їхній дім.
Якщо замало, ставок замерзне й ув’язнить їх усередині.
Це крихкий баланс точної інженерії
та шаленого гризіння.
І лише стихії вирішать, чи все зроблено правильно.
Зима.
Чи ціла їхня хатинка?
Чи вони збудували собі крижану гробницю?
Їм таки вдалося.
Ідеально зведений дім.
Підходить для нової території освоєння.
Лише коли настала весна, ми побачили, що їхня гребля мала ще один ефект.
Наші бобри перетворили свій ставок на озеро.
Воно поглинає весняне сонце, нагріваючи під собою промерзлу землю.
Коли ґрунт відтає, тече більше струмків і більше дерев може пустити коріння.
Золота лихоманка будівельного матеріалу для більшої кількості бобрів з півдня...
перетворює цю незайману землю на жваву громаду, що займається освоєнням.
Але ця обнадійлива утопія не така, як здається.
Мерзлі болота Аляски зберігають темну таємницю.
Танучи...
вони виділяють метан.
Парниковий газ, здатний вивести наш клімат з рівноваги.
Він затримує в атмосфері у 80 разів більше тепла, ніж вуглекислий газ,
прискорюючи танення підземного льоду.
Який теж може виділяти більше метану.
І це замкнуте коло підвищення температури.
Дев’яносто відсотків надлишку тепла
повертається в наші океани...
підживлюючи нові урагани,
а подекуди й щось набагато підступніше.
Ніжки покинутої нафтової платформи — ідеальна опора для крихітного поліпа.
Зі свого вигідного місця...
він шукає, де б ще
помістити свій клон.
В океані, що нагрівається, один поліп швидко створить
цілу армію клонів.
Але це лише перший крок їхньої невпинної експансії.
Через кілька тижнів клони починають трансформуватися.
Втрачають щупальця, а їхні тіла перетворюються на крихітні вежі.
Кожен клон стає виробничою лінією.
Конвеєр малюків.
У теплому, виснаженому риболовлею океані менше хижаків.
Тож ці малюки виживають у рекордній кількості.
Вони виростають всього за кілька тижнів.
І стають медузами.
Не маючи ні мушлі, ні скелета, вони можуть витримати
навіть підвищену кислотність океану, викликану зміною клімату.
Ідеально пристосовані до виживання.
І ці прості драглисті істоти згодом утворять нові поліпи.
Кожен з яких здатний створити власну мільйонну армію клонів.
Наші океани змінюються і є свідками того,
що деякі вчені називають
«повстанням слизняків».
Океани медуз.
Легіони гризунів.
Рої комах.
Усі попередження про те, що мережа природи на межі колапсу.
Ми всі починаємо відчувати наслідки.
Але все ще є способи вилікувати нашу хвору планету.
Ми живемо поруч із надзвичайними видами,
чиї намагання прогодувати сім’ї...
врятувати своїх дітей,
захистити свої домівки,
можуть допомогти мережі природи одужати.
Найсильніші цілителі нашого живого світу.
Наше майбутнє в їхніх руках.
Переклад субтитрів: Галина Шрам