Eräällä joella Amerikan luoteisosassa -
lohien kutuvaellus on törmännyt nykymaailman kansa.
Tämä tulvatasanko oli ennen helppo kulkuväylä kaloille,
mutta tie on tehnyt siitä tappavan uhkapelin.
Lohien on otettava riski päästäkseen kutualueilleen yläjuoksulla.
Niitä ajaa pakottava vaisto uida vastavirtaan.
Niinpä niiden on siis vain pakko mennä.
Jos yksi onnistuu, pystyvät siihen muutkin.
Miljoonat vaeltavat lohet joutuvat nykyään petolliseen kujanjuoksuun.
Ne tulevat avomereltä -
asfalttia, betonia ja terästä väistellen.
Näitä päättäväisiä matkalaisia ei pysäytä mikään.
Jos ne onnistuvat, ne tuovat kehoissaan -
sykäyksen elintärkeitä ravinteita,
jotka ravitsevat valtavaa metsäverkostoa Amerikan luoteisosassa.
Pysyäkseen terveenä -
tämä metsä ja kaikki siitä riippuvaiset tarvitsevat -
näitä kaloja.
Nämä uskaliaat lohet ovat -
vain yksi laji uskomattomien olentojen joukossa -
ympäri maailmaa,
joiden selviytymis-,
sopeutumis- ja lisääntymiskamppailulla on myös valta auttaa -
sairas planeettamme parantumaan.
Ne ovat tehokkaimpia liittolaisiamme Maan toipumisen tiellä.
Oman tulevaisuutensa lisäksi -
ne taistelevat oikeastaan myös meidän puolestamme.
ELÄVÄ MAAILMAMME
KOHTI ELPYMISTÄ
KERTOJANA CATE BLANCHETT
Ihmiset.
Olemme tehneet outoja asioita Maalle.
Yrittäessämme rakentaa unelmakotejamme -
olemme luoneet hämmentävän maailman naapureillemme.
Kaikkialla, missä asumme, aiheuttamamme vaarat aiheuttavat tuhoa.
Yksi olento on kuitenkin valmistautunut pahimpaan koko elämänsä.
Floridalaisessa bunkkerissaan lymyää äärimmäinen survivalisti -
kovassa kuoressaan pari metriä maan alla.
Niin pysyy turvassa.
Silti erakonkin pitää syödä.
Gopherus polyphemusille kolosta lähteminen voi olla pelottavaa,
mutta löytääkseen tuoreita versoja sen on tultava ulos -
ja epämukavuusalueelleen.
Miten pelottavaa täällä voi olla?
Syteen tai saveen.
Naapurit tuntuvat harmittomilta.
Ne kaikki huolehtivat Floridan pitkäneulasmäntymetsästä.
Pölyttäjät.
Puiden istuttajat.
Jopa tuholaistorjujatkin.
Joillekuille on silti parasta antaa tilaa.
Varovaiselle kilpikonnalle esiintulo näyttää kannattaneen,
sillä juhlapöytä on katettu.
Sen pitää silti olla varuillaan.
Keskikesä on nimittäin myös metsäpalojen aikaa.
Se on luonnon tapa tehdä tilaa uudelle elämälle.
Jos se ei pääse takaisin koloonsa, se kärventyy omaan kuoreensa.
On aika pistää menoksi.
Metsä palaa yli 600-asteisena.
Tuli polttaa hehtaarin joka kymmenes sekunti.
Ihmeellistä kyllä -
kilpikonna selvisi,
mutta miten?
Se ei ehtinyt kotiin,
mutta se on kaivannut turvabunkkereita ympäri metsää.
Sen valmistautuminen ei pelastanut ainoastaan sitä.
Yli 300 eri lajia haki suojaa kesän metsäpaloilta -
kilpikonnan koloista.
Se pelasti naapurinsa.
Kun jokainen eläin hoitaa oman roolinsa metsässä,
yhdessä ne auttavat kotiaan toipumaan.
Turvaamme yhä enemmän sen kaltaisiin sankareihin,
koska elämän verkko, josta olemme riippuvaisia,
on uhattuna joka puolelta.
Vuonna 2020 -
Australiassa oli pahin metsäpalokausi koskaan.
Viidesosa sen metsistä muuttui tuhkaksi.
Kolme miljardia eläintä kuoli tai vammautui.
Vielä kuitenkin saattaa olla keino parantaa tämä nujerrettu maa.
Lentäväkoira laskeutuu Sydneyn keskustaan.
Samoin tekevät sen lajitoverit.
Koska metsä on tuhoutunut, ne yrittävät selviytyä uudessa kodissa.
Tämä on sille täysin outo maailma.
Betonilehvästö.
Sähköisiä oksia.
Piikkilankapuskia.
50 miljoonan vuoden evoluutiokaan ei ole valmistanut sitä tähän.
Se kuitenkin oppii nopeasti, ja pimeänäkö auttaa löytämään ruokaa -
jopa kaupungin sydämessäkin.
Sen täytyy syödä ennen aamua.
Yövuoron jälkeen sillä on nimittäin päivätyö.
Läheisestä puistosta,
joka oli ennen vain levähdyspaikka, on nyt tullut pysyvä pesimäpaikka.
Siellä on jotain todella arvokasta.
Sen nälkäinen poikanen odottaa aamumaitoaan.
Päivävuorossa on kuitenkin oma haasteensa,
kuumuus.
Sydneyn kesät ovat nyt usein yli 40-asteisia.
Metsät ovat paljon viileämpiä.
Kuumuus on tappava poikasille.
Emolla on kuitenkin hyviä niksejä.
Veri virtaa sen siipien ohuen ihon läpi, joten se voi yrittää vilvoitella -
ja se voi tuulettaa poikastaan.
Lämpötila nousee silti yhä.
Poikanen on pulassa. Emon on löydettävä keino vilvoitella sitä.
Yhtä asiaa voi vielä kokeilla.
Vettä.
Se vaatii uskaliaan laskeutumisen.
Ilmatila on täynnä,
ja kilpailu on kovaa,
mutta se pärjää kyllä.
Yksi kastautuminen kastelee sen turkin.
Se riittää ottamaan poikasen märkään viilentävään syleilyn.
Se yrittää parhaansa selvitä kaikesta, mitä tämä paikka tuokaan eteen,
Vaakalaudalla on muutakin kuin sen poikanen.
Hedelmälepakoilla on nimittäin voima muuttaa maailmaa ympärillään.
Jokainen lentäväkoira voi pölyttää 50 eri puulajia -
ja levittää tuhansia siemeniä yhdessä yössä.
Jopa täällä Sydneyn puistoissa on merkkejä siitä,
että ne tervehdyttävät luontoa.
Jos nämä lepakot voivat vielä palata erämaakotiinsa,
tämä valtava puiden istutusjoukko voi auttaa kasvattamaan -
metsänsä uudelleen.
Mitä terveempiä Maan villit paikat ovat,
sitä kovemmin ne työskentelevät kaikkien hyväksi.
Ne suojelevat hengitysilmaamme ja juomavettämme.
Planeettamme terveys voi riippua -
luonnon viimeisistä linnakkeista -
ja niiden tärkeimmistä asukkaista.
Tällä isoäidillä on kasvava perhe elätettävänä.
Jokainen uusi poikanen on siunaus,
mutta samalla ruokittavia on lisää.
Metsänorsuilla on vaativat ravintotarpeet.
Ruohoakaan ei koko aikaa jaksa.
Onkin hyvä, että sillä on Afrikan suurin apteekki -
aivan kärsän edessä.
Kongon sademetsä.
Tiheän aluskasvillisuuden läpi kulkeminen on hidasta,
mutta on nopeampikin tapa.
Polku.
Moni sukupolvi sen esivanhempia on kulkenut täällä.
Ne ovat luoneet tuhansia kilometrejä kulkuväyliä.
Kulkeminen on näin paljon helpompaa.
Tämä polku johtaa -
metsäapteekkiin.
Savessa on runsaasti suoloja ja mineraaleja.
Ne auttavat selviytymään helteestä.
Kuin isotoninen mutajuoma.
Vahvistuakseen tämä perhe tarvitsee kuitenkin vitamiinejakin.
Isoäiti tietää, miten niitä löytyy.
Kaikista eläimistä norsut kuulevat kaikkein matalimmat taajuudet.
Niiden jalkatyynytkin aistivat heikoimmatkin värinät.
Nyt se kuulee metsänpohjaan putoilevat hedelmät.
Isoäiti löysi suunnan,
ja se tietää nopeimman reitin.
Terveellistä ruokaa etsiessään -
tämä perhe parantaa myös metsän terveyttä.
Jokainen norsu levittää yli 90 kiloa mineraalipitoista kompostia -
ja karsii joka päivä monta kilometriä tukahduttavaa aluskasvillisuutta.
Se antaa metsän hidaskasvuisille taimille -
niiden tarvitseman mahdollisuuden muuttua jättiläisiksi.
Niillä on valta auttaa pelastamaan meidät kaikki.
Kun ihmiset työntävät hiilidioksidia ilmakehäämme,
tämä mahtava norsujen kasvattama puu imee sitä maahan.
Sitten se tekee yhden luonnon suurimmista taikatempuista.
Se muuttaa hiilidioksidin sokereiksi lehdissään auringon voimalla.
Se sitoo planeettaa lämmittävän hiilen -
oksiinsa, runkoonsa ja juuriinsa.
Norsupuutarhurien ansiosta Afrikan trooppiset puut voivat imeä -
ylimääräiset miljardi tonnia hiiltä joka vuosi.
Nämä jättiläiset voisivat auttaa laskemaan hiilidioksidipitoisuutta -
ja taistelemaan ilmastonmuutosta vastaan.
Samalla isoäiti vain etsii,
mitä se tarvitsee pitääkseen perheensä terveenä.
Viimeisten 30 vuoden aikana olemme menettäneet -
kolme neljäsosaa Afrikan metsänorsuista salametsästykselle.
Koska erämaata on jäljellä enää niin vähän,
tarvitsemme villieläimiä nyt enemmän kuin koskaan.
Luonnon parhaat parantajat katoavat silmiemme alla.
Lajit, jotka vaikuttavat eniten planeettamme terveyteen,
ovat vaarassa kuolla sukupuuttoon.
Koska kaikki on sidoksissa elämän valtavaan verkkoon,
niiden kohtalo voi pian olla meidän.
Entä jos kuitenkin voisimme auttaa -
näitä tärkeitä eläimiä elpymään?
Saiga-antilooppi.
Niitä vaelsi aroilla joskus miljoonittain Euroopan ja Kiinan välillä.
Ne laidunsivat ja levittivät siemeniä. Nämä nomadit pitivät huolta -
maailman suurimmasta ruohotasangosta vuosituhansien ajan -
1990-luvulle asti,
jolloin salametsästys tuhosi niiden laumat.
Niiden määrä laski ennätyksellisen nopeasti.
Kun laiduntajat katosivat,
niin katosivat myös niistä riippuvaiset ruohot.
Vuosikymmen myöhemmin saigan metsästys kiellettiin koko alueella.
Aron tulevaisuus riippui siitä, voisiko lajin vielä elvyttää.
Uusi toivo.
Yhdestä tulee kolme.
Huomisen laiduntajat ovat valmiina vaeltamaan.
Onneksi ne eivät ole yksin.
Muutkin saigaemot ovat kokoontuneet pesimäpaikalle.
Vuoden ikäisinä ne synnyttävät kaksoset tai jopa kolmoset.
Niinpä lauma lähes kaksinkertaistuu joka vuosi.
Vain 20 vuodessa -
muutamasta tuhannesta on tullut miljoonapäinen voima.
Uusi sukupolvi on valmis valtaamaan muinaisen kotiseutunsa.
Ne marssivat tuhansia kilometrejä joka vuosi.
Kulkiessaan ne elvyttävät ruohotasangot uuteen eloon.
Samalla ne turvaavat aron tulevaisuuden kaikille täällä eläville.
Tutkijat ovat laskeneet, että vain 20 suuren nisäkäslajin palauttaminen -
voi auttaa elvyttämään lähes neljänneksen maapallon maa-alueesta.
Niinpä on syntynyt yli 70 maan laajuinen liike,
joka palauttaa vaurioituneita maa-alueita takaisin eläimille.
Tätä prosessia kutsutaan villiinnyttämiseksi.
Argentiinan Iberán kosteikolla -
yli miljoonalla hehtaarilla soita, metsiä ja ruohotasankoja -
eli aikoinaan yli 4 000 eläinlajia.
Vuosisatojen karjanhoito karkotti villieläimet -
jättäen tämän rikkaan maiseman romahdusvaaraan.
Näin oli vuosituhannen vaihteeseen asti, jolloin aluetta alettiin villiinnyttää.
Yksi laji seisoo kuitenkin täydellisen toipumisen tiellä.
Karjan kadottua kapybaraklaanit täyttävät tyhjiön.
50-kiloiset jyrsijät leikkaavat kaikki uudet versot,
jotka yrittävät kasvaa.
Niinpä Iberán toipuminen on hidastunut.
Se ei tosin näitä jättimarsuja huolestuta.
Ne ovat niin rentoja, että ne ovat vaakasuorassa.
Kaikki se kuitenkin muuttuu pian.
Täällä asuu yksi Etelä-Amerikan pelätyimmistä saalistajista,
joka hävitettiin alueelta yli 70 vuotta sitten.
Tämä jaguaari voisi ratkaista kapybaraongelman.
Sen haasteena on ruokkia kaksostyttärensä.
Kaikki riippuu nyt siitä, voiko se oppia saalistamaan -
aidan toisella puolella.
Nämä ovat ensimmäiset vapaat jaguaarit täällä sitten 1950-luvun.
Kaikki tämä on vapaata riistaa,
jos emo vain löytää tappajavaistonsa.
Häivetila.
Pysy matalana.
Hiivi lähelle.
Odota sitten oikeaa hetkeä.
Nämä Kapybarat ovat saaneet rellestää vapaasti.
Tähän saakka.
Sen poikaset todistivat taidonnäytteen ja saavat jakaa saaliin.
Niistäkin tulee muutosvoima,
joka saattaa tämän alueen täyteen potentiaaliinsa.
Tämä salamurhaajien perhe levittää nyt pelkoa mukanaan.
Veden äärellä kapybarat tuntevat olonsa turvatummaksi.
Kun laiduntajat liikkuvat, kasveilla on mahdollisuus toipua.
Sen myötä voi syntyä uusia elinympäristöjä,
ja muutkin lajit voivat palata tälle ex-karjatilalle.
Ne voivat luoda omat yhteytensä vahvistaen alueen kykyä vastustaa muutosta.
Iberán elvytetyt elämän verkot auttavat sitä kestämään -
kauas tulevaisuuteen.
Kiitos kuuluu tälle palapelin puuttuneelle palalle.
Luonnon parantajien auttaminen voi suojella meitä -
monilta muuttuvan planeetan vaaroilta.
Luonnonkukkaniityt tukevat mehiläiskantoja,
jotka auttavat varmistamaan neljänneksen ruokatuotannosta -
yhä arvaamattomampien kausien keskellä.
Merisaukkojen suojeleminen elvyttää ruskolevämetsiä,
jotka suojelevat rannikoita yhä myrskyisemmiltä meriltä.
Valaiden määrän kasvu hedelmöittää valtameriä -
auttaen ruokkimaan planktoneita,
jotka sitovat 10 miljardia tonnia hiiltä joka vuosi.
Se on yhtä paljon kuin sademetsien sitoma määrä.
Kun me autamme luontoa, luonto auttaa meitä.
Toipumisen merkkejä on nähtävissä.
Washingtonin osavaltion halki lohien kulkuväyliä tukkii -
yli 10 000 ihmisen tekemää estettä.
Joidenkin lohilajien määrä on romahtanut jopa 95 prosenttia,
mutta alettuamme hahmottaa kokonaiskuvan,
puhaltavat muutosten tuulet -
yhdellä joella.
Vanhojen patojen purkamiskampanja muuttaa Pohjois-Amerikan vesistöjä.
Tähän mennessä yli 1 900 on purettu.
Tuhansia kilometrejä jokia voi taas virrata.
Samoin voivat jokien lohet.
Viimeinkin ne pääsevät esi-isiensä kutualueille.
Munittuaan kylmiin varjoisiin puroihin -
niiden matka on ohi.
Ne jättävät kuitenkin kestävän perinnön.
Kokonainen lohisukupolvi luopuu ruumiistaan.
Niiden kuolema tuo elämää takaisin metsään.
Tämä valtava ravinteiden siirtymä valtamerestä maalle -
ja elämästä toiseen -
on metsän elinehto.
Se tuo jopa 80 prosenttia metsän tarvitsemasta typestä.
Lohien jälkeläiset kulkevat alavirtaan aloittaakseen kiertonsa alusta.
Meidän avullamme niiden lukumäärä voisi taas kukoistaa -
pitäen yllä yhteyksien verkkoa -
vuorilta -
merelle.
Se tuo uutta toivoa kaikille niihin turvaaville.
Luonto voi auttaa parantamaan maailmamme,
jos vain annamme sille mahdollisuuden.
Jokainen olento on korvaamaton linkki elämän verkossa,
josta me kaikki olemme riippuvaisia.
Yhteenkytketyssä maailmassamme joka teolla on seurauksensa,
ja tekemillämme valinnoilla on suuri merkitys.
Uuden tiedon avulla -
voimme auttaa luontoa parantamaan planeettamme.
Aika toimia -
on nyt.
Kyse ei ole enää vain siitä, voimmeko pelastaa luonnon,
vaan siitä, voiko luonto yhä pelastaa meidät.
Tekstitys: Antti Rinta-Loppi