Egy folyón, Amerika északnyugati partvidékén,
az éves lazacívás a modern világgal találkozik.
Az elszánt halak régen könnyedén átkeltek ezen az árterületen.
De egy autóút halálos hazárdjátékká változtatta azt.
Vállalniuk kell a kockázatot,
hogy elérjék az ívóhelyüket.
Egy leküzdhetetlen ösztöntől vezérelve
árral szemben úsznak.
Szóval muszáj haladniuk előre.
Ha egyikőjük sikerrel jár,
a többi is célba érhet.
Vándorló lazacok millióinak kell veszedelmes utakat megtenniük.
A nyílt óceántól...
a szárazföld belseje felé, az aszfalton, betonon és acélon át.
Ezeket az elszánt utazókat semmi sem állíthatja meg.
Ha sikerrel járnak,
létfontosságú tápanyagokat visznek magukkal a vándorlásuk során,
amelyek az északnyugati partvidék hatalmas erdőhálózatát táplálják majd.
Az egészsége megőrzése érdekében az erdőnek és minden ott lakó élőlénynek...
szüksége van a halakra.
Ezek a hősies lazacok
csupán egyetlen példái azoknak a hihetetlen élőlényeknek,
szerte a világon...
amelyek próbálnak túlélni...
alkalmazkodni és szaporodni,
és amelyek képesek lehetnek meggyógyítani a gyengélkedő bolygónkat.
Ők a legfontosabb szövetségeseink a föld gyógyulásának útján.
Miközben harcolnak a saját jövőjükért,
valójában a mi jövőnkért is küzdenek.
ÉLŐ BOLYGÓNK
A GYÓGYULÁS ÚTJA
NARRÁTOR: CATE BLANCHETT
Emberek.
Furcsa dolgokat tettünk a bolygóval.
Miközben megépítettük álmaink otthonait...
zavaros világot teremtettünk a szomszédainknak.
Bárhová is terjeszkedünk,
az azzal járó veszélyek mindenhol káoszhoz vezetnek.
De van egy élőlény,
ami egész életében a legrosszabbra készült.
A floridai bunkerében kuporog...
a világvégére készülve.
A kőkemény páncéljában, két méterrel a föld alatt.
Ez ám a biztonság!
De még egy remetének is kell ennie.
A georgiai üregteknős számára alighanem ijesztő a felszínre menni.
De csak úgy talál friss hajtásokat, ha előbújik a barlangjából,
és elhagyja a komfortzónáját.
Ugyan, nem olyan ijesztő!
Próba szerencse.
A szomszédok ártalmatlannak tűnnek.
Mind igyekeznek rendben tartani Florida mocsárifenyő-erdejeit.
Beporzók.
Faültetők.
És kártevőirtók.
De néhányuktól jobb távol maradni.
Az óvatos teknősünknek, úgy tűnik, megérte kibújni a barlangjából...
ezért a nyári lakomáért.
De résen kell lennie.
Mert a nyár közepe egyben az erdőtüzek időszaka is.
A természet így enged teret az új életnek.
Ha nem jut vissza az üregébe, a saját páncéljában fog megfőni.
Ideje padlógázra kapcsolni.
A több mint 600 fokon égő tűz...
tíz másodpercenként félhektárnyi területet pusztít el.
Meglepő módon...
a teknős túlélte az utat.
De hogyan?
Nem ért haza.
De az egész erdőben biztonsági bunkereket ásott.
A világvégére való készüléssel nem csak magát mentette meg.
Több mint 300 faj keres menedéket a nyári erdőtüzek elől
a georgiai üregteknős odúiban.
Megmentette a szomszédait.
Minden állat saját szerepet tölt be az erdőben,
és együtt segítenek helyrehozni az otthonukat.
Egyre jobban támaszkodunk az ilyen hősökre,
hiszen az élet szövetére, amelytől mind függünk,
mindenfelől veszély leselkedik.
2020-ban minden idők legpusztítóbb erdőtüze söpört végig Ausztrálián.
Az erdők egyötöde hamuvá változott.
Hárommilliárd állat pusztult el vagy sérült meg.
De talán még meg lehet gyógyítani ezt a megtört vidéket.
Egy repülőkutya ereszkedik le Sydney belvárosára...
több ezer társával együtt.
Az erdeje elpusztult.
A menekültek egy új otthonban küzdenek a túlélésért.
Ez a világ semmilyen erdőhöz sem hasonlítható.
Beton lombkorona.
Elektromos ágak.
Szögesdrótbokrok.
Semmi sem készítette fel erre az 50 millió évnyi evolúció során.
De gyorsan tanul.
Az éles éjszakai látása segít neki élelmet találni
még a város szívében is.
Napkeltéig jól kell laknia.
Mert az éjszakai műszak után vár rá a nappali munkája.
Egy közeli park,
ami régen a vándorló denevérek pihenőhelye volt,
most már az állandó lakhelyévé vált.
Valami igazán értékeset rejteget.
Az éhes kicsinye a reggeli tejre vár.
De a nappali műszakot is megnehezíti valami.
A hőség.
Sydney-ben a nyári hőmérséklet gyakran a 43 fokot is meghaladja.
Ez jóval melegebb az erdőknél...
és életveszélyes a kicsinyeknek.
De anyának van pár trükk a tarsolyában.
Ahogy vér áramlik a szárnyai vékony bőrébe,
megpróbálja lehűti magát...
hogy legyezni tudja a kicsinyét.
De a hőmérséklet egyre emelkedik.
Bajban van.
Valahogy le kell hűtenie a kicsinyét.
Csak egy megoldás maradt.
A víz.
Vakmerően leereszkedik.
A légtér zsúfolt.
Hemzsegnek a riválisok.
De ezzel is megbirkózik.
Megmártózik, és nedves lesz a bundája.
Visszamegy lehűteni a kicsinyét...
egy nyirkos, életmentő öleléssel.
Minden erejével próbálja leküzdeni az ellenséges környezete akadályait.
És nem csak a kicsinye túlélése forog kockán.
Mert a repülőkutyák képesek átalakítani az őket körülvevő világot.
Lenyűgöző módon minden egyed 50 különféle fa beporzására képes...
több ezer magot szétszórva egyetlen éjszaka során.
Még itt, Sydney parkjaiban is
észrevehetően segítik a természet helyreállítását.
Ha idővel vissza tudnak térni vadonbeli otthonukba,
ez a faültető légi armada
segíthet újjáéleszteni az odaveszett erdőt.
Minél egészségesebbek a föld vadonjai,
annál inkább a hasznunkra válnak...
megóvva a levegőt, amit lélegzünk, és a vizet, amit iszunk.
Bolygónk egészségének jövője
a természet utolsó nagy bástyáitól
és azok legfontosabb lakóitól függhet.
Ez a nagymama egy növekvő családért felel.
Minden újszülött valódi áldás.
De egyben egy újabb éhes száj is.
Az erdei elefántoknak nagy a táplálékigényük.
De fűből is megárt a sok.
Szóval jól jön, hogy Afrika legnagyobb patikája
egy lépésre van tőle.
A kongói esőerdő.
Lassacskán gázolnak át a sűrű aljnövényzeten.
De van egy rövidebb út.
Egy ösvény.
Az ősei generációkon át jártak ugyanezen az úton...
több ezer kilométernyi, elefántméretű folyosókat kialakítva...
aminek hála könnyebben közlekednek.
És ez az ösvény...
egy erdei patikához vezet.
A sókban és ásványokban gazdag agyag...
segít nekik túlélni a rekkenő hőséget.
Mint egy izotóniás sárkoktél.
Ahhoz, hogy nagyra nőjenek, friss vitaminokra van szükségük.
A nagyi minden trükköt ismer, amivel rájuk akadhat.
Az elefántok képesek meghallani a legalacsonyabb frekvenciákat is.
A talpukon lévő érzékeny párnákkal még a legenyhébb rezgéseket is észlelik.
Ez a földre hulló friss gyümölcsök hangja.
A nagyi jól tájékozódik,
is tudja a leggyorsabb utat.
Bárhová is vándorol ez a család,
friss élelem után kutatva,
az erdő egészségét is javítják.
Minden elefánt közel egy mázsányi, ásványokban gazdag komposztot hord szét...
és több kilométernyi aljnövényzetet gyomlál ki, minden egyes nap.
Ez lehetővé teszi az erdő lassan növekvő csemetéi számára,
hogy idővel óriásokká váljanak.
Olyan óriásokká, amelyek képesek megmenteni mindannyiunkat.
Az emberiség egyre több szén-dioxidot bocsát a légkörbe,
de az elefántok nyomán növekvő, hatalmas fák magukba szívják azt.
És előadják a természet egyik legnagyobb varázstrükkjét.
A szén-dioxidot cukorrá alakítják,
a leveleiket érő napfény segítségével.
Elraktározzák a bolygót felmelegítő szén-dioxidot
az ágaikban, törzseikben és gyökereikben.
A kertészkedő elefántoknak hála az afrikai trópusi fák
évi egymilliárd tonna szén-dioxidot vonnak ki a légkörből.
Ezek az óriások segíthetnek megfékezni a szén-dioxid-szintek növekedését...
harcolva a klímaváltozás ellen.
Míg a nagyi pusztán csak felkutatja, amire a családjának szüksége van.
De az elmúlt 30 évben
az erdei elefántok több mint háromnegyede orvvadászat áldozata lett.
Alig maradtak érintetlen vadonok a bolygón.
De nagyobb szükségünk van az élővilágukra, mint valaha.
A természet legnagyobb gyógyítói a szemünk láttára tűnnek el.
A bolygónk egészségét leginkább elősegítő fajok azok,
amelyeket a legjobban fenyeget a kihalás.
És mivel az élet szövete minden élőlényt összeköt,
hamarosan mi is az ő sorsukra juthatunk.
De mi lenne, ha segíthetnénk ezeknek a létfontosságú állatoknak...
újra felemelkedni?
A szajga.
Egykoron több millió egyed rótta a sztyeppéket Európától Kínáig.
Ahogy legeltek és szétszórták a magvakat,
ezek a nomádok tartották fent a világ legnagyobb legelőjét,
évezredeken át.
Az 1990-es évekig,
mígnem a féktelen orvvadászat megtizedelte őket.
Egyedszámuk gyorsabban csökkent, mint bármely emlősé valaha.
Ahogy a legelészők eltűntek,
a rájuk hagyatkozó legelők is felszívódtak.
Egy évtizeddel később betiltották a szajgavadászatot.
A sztyeppe jövője azon múlt,
hogy néhány túlélő képes-e visszafordítani a dolgokat.
Egy új remény.
És egyből három lett.
A jövő legelésző jószágai, vándorlásra készen.
Szerencsére nincsenek egyedül.
Más nőstény szajgák is gyülekeznek a területen.
Egyévesen ikreket szülnek,
gyakran hármas ikreket.
Szóval minden évben közel megduplázódik a csordájuk mérete.
Mindössze 20 év alatt,
alig pár ezer túlélőből milliós sereg lett.
Az új generáció kész visszahódítani ősei otthonát.
Évente több ezer kilométert tesznek meg.
Életet lehelve a legelőkbe, bármerre is járnak.
És biztosítva a sztyeppe jövőjét, minden lakója számára.
A tudósok szerint, ha elősegítenénk alig 20 nagytestű emlősfaj visszatérését,
a bolygónk földterületeinek közel negyedét újjáéleszthetnénk.
Világszerte több mint 70 országban egyre népszerűbb az a mozgalom...
amely visszaadná a vidékeket eredeti gondviselőiknek,
az „újravadonosítás” folyamata révén.
Az argentínai Iberá mocsárvidéken, több mint félmillió hektárnyi területen,
egykoron több mint 4000 faj hemzsegett a mocsarakban és a legelőkön.
De a szarvasmarha-tenyésztés kiszorította őket,
az összeomlás szélére sodorva ezt a gazdag vidéket.
De az ezredfordulón...
átengedték a területet a természetnek.
Most viszont egy másik faj áll a teljes felépülés útjában.
A szarvasmarhák helyét kapibaraklánok vették át.
Az 50 kilós rágcsálók...
minden friss hajtást lelegelnek.
Ezért a vidék felépülése mélypontra került.
De az óriási tengerimalacok nem aggódnak.
Hihetetlenül lazák.
Csak heverésznek.
De mindez hamarosan megváltozik.
A karámban Dél-Amerika egyik legádázabb ragadozója található,
ami 70 éve az orvvadászok célpontja volt.
Ez a mentett jaguár megoldhatja a kapibaraproblémát.
Az ikerlányai etetése kihívást jelent a számára.
Minden azon múlik, hogy ez a ragadozó képes-e vadászni...
a kerítés túloldalán.
Ők az első szabadon kóborló jaguárok a vidéken az 1950-es évek óta.
Itt minden az övék...
ha anya képes ráhangolódni a gyilkosösztöneire.
Lopakodómód.
Lapulj meg!
Menj közel!
És várd ki a pillanatot!
A kapibarák eddig szabadon garázdálkodhattak.
Mostanáig.
A lányai fontos leckét tanulnak tőle, és osztoznak vele a zsákmányon.
Ők is a változás hírnökei lesznek...
visszaállítva a vidék teljes pompáját.
Ez a ragadozócsalád ezentúl mindenfelé félelmet fog kelteni.
A kapibarák pedig a biztonságosabb vízterületeken maradnak.
Ha a legelészők mozgásban vannak, a növényzet regenerálódni tud...
és új élőhelyek alakulhatnak ki.
Még több faj visszatérhet erre a régi szarvasmarhafarmra...
olyan kötelékeket kialakítva, amelyekkel ellenállóbbá teszik a vidéket.
Az élet szövete helyreáll,
és segít kitartani a mocsárvidéknek a jövőben.
Pusztán mert a kirakós egy hiányzó darabja visszatért.
A természet gyógyítóinak segítése
megóvhat minket a változó bolygó veszélyeitől.
A vadvirágos rétek növelik a méhpopulációkat...
ami segít biztosítani a terméseink egynegyedét,
a kiszámíthatatlan évszakokkal szemben.
A tengeri vidrák védelme újjáéleszti a moszaterdőket...
amelyek megóvják a partvidékeket az egyre viharosabb tengertől.
A bálnák növekvő száma pedig termékennyé teszi az óceánokat,
elősegítve a planktonok virágzását,
amelyek évi 10 milliárd tonna szén-dioxidot kötnek meg.
Annyit, mint minden esőerdő együttvéve.
Ha segítünk a természetnek, a természet is segít nekünk.
Tisztán látni a felépülés reményének jeleit.
Washington államban
a vándorló lazacoknak le kell küzdeniük
több mint tízezer ember alkotta akadályt.
Egyes lazacfajok egyedszáma közel 95%-kal csökkent.
De ahogy egyre inkább látjuk az összképet,
a mai napon, egy folyón...
hamarosan minden megváltozik.
A régi gátak lebontásával átalakítják a vízhálózatokat, szerte Észak-Amerikában.
Eddig több mint 1900 gátat bontottak le.
Több ezer kilométernyi folyó hömpölyöghet újra szabadon.
A lazacaikkal együtt.
Végre elérhetik ősi ívóhelyeiket.
Ahogy ikrákat raknak a hideg, árnyas patakokban,
az utazásuk véget ér.
De az örökségük fennmarad.
Testük táplálékul szolgál más állatoknak.
A haláluk életet pumpál az erdőbe.
A tápanyagok szállítása az óceánból a szárazföldre,
egyik életből a másikba,
éltető erőt biztosít az erdőnek...
garantálva a növekedéséhez szükséges nitrogén akár 80%-át.
A lazacok ivadékai elindulnak a folyón, és újrakezdik az élet körforgását.
A segítségünkkel újra hemzseghetnek a folyókban,
fenntartva az élet szövetének végtelen hálózatait...
a hegyektől...
a tengerig.
Új reményt adva mindenkinek, aki rájuk támaszkodik.
A természet segíthet meggyógyítani a világunkat...
ha esélyt adunk neki.
Minden élőlény egy nélkülözhetetlen fonal az élet szövetében...
amelytől végső soron mindannyian függünk.
Minden összekapcsolódik, és mindennek következménye van.
És korántsem mindegy, milyen döntéseket hozunk.
Új ismereteink birtokában
segíthetjük a természetet abban, hogy meggyógyítsa a bolygónkat.
Itt az idő...
hogy cselekedjünk.
Mert már nemcsak az a kérdés, hogy megmenthetjük-e a természetet,
hanem az is, hogy a természet megmenthet-e minket.
A feliratot fordította: Kiss Hajnalka